NEJÚŽASNĚJŠÍ PŘÍBĚHY

Z OLYMPIJSKÝCH HER

Luciano Wernicke

Copyright © Luciano Wernicke, 2021

Translation © Jiří Pešek, 2021

All rights reserved

ISBN 978-80-242-6654-1

Věnováno Facundovi, mému slunci

A i kdyby všeničící zapomnění z povrchu zemského vymazalo všechna má dávná očekávání, přesto v koutku duše hýčkám schovanou špetku naděje, jež je celým bohatstvím mého srdce.

Alfredo Le Pera

Volver

Luciano je zpátky ve svém živlu. Naposledy nahlížel klíčovou dírkou do historie fotbalových mistrovství světa, aby v ní vypátral i její nejutajenější střípky. Nyní vstupuje na minového pole olympijských klání.

Nikdo pořádně nechápe, jak se Lucianovi podařilo proniknout i do dávné olympijské minulosti, do časů, kdy ještě ani sám nebyl naživu, stejně jako nám zůstává utajeno, jak se dopídil toho, co se povídalo jen šeptem nebo bylo skryto neprostupným mlčením, a jak vůbec dokázal takovou dávku indiskrétnosti přežít. S vděčností, čtenáři.

Eduardo Galeano

ÚVOD

Olympijské hry jsou mnohými považovány za skutečný sportovní vrchol. Ačkoliv v mnoha zemích (v čele s mou rodnou Argentinou) je sportem číslo jedna fotbal a jeho mistrovství světa je skutečným vrcholem fanouškovských vášní, je pravdou, že zanícení pro olympiádu se tomuto pocitu může rovnat. Klíčovým faktorem je v tomto případě množství a rozmanitost disciplín, doplněný skutečností, že zde soutěží muži i ženy. A především fakt, že dvoutýdenního klání se účastní všechny země světa, a ne pouze 32 vyvolených, jak tomu je u sportovních událostí pořádaných Mezinárodní federací fotbalových asociací (FIFA). Španělská královská akademie (RAE) definuje ve svém slovníku výraz „olympiáda“ jako „celosvětovou soutěž v různých sportovních disciplínách, která se ve své moderní podobě koná každé čtyři roky“, ačkoliv historicky byl význam tohoto slůvka opačný: „Období čtyř let uplynulé mezi konáním dvou po sobě jdoucích olympijských her.“ Kritici her obvykle upozorňují na fakt, že řada olympijských disciplín není divácky příliš atraktivní a v některých případech je pro většinu publika dokonce zcela neznámých. To je sice pravda, ale i tak je třeba zdůraznit, že olympiáda nám nabízí menu 34 různých sportovních odvětví rozdělených do 303 soutěží, mezi nimiž se nachází kupříkladu fotbal, basketbal, tenis, volejbal, atletika či plavání, abychom vyjmenovali alespoň ty nejznámější z nich. Ačkoliv má každý z těchto sportů své vlastní mistrovství světa, pro většinu z nich skutečný sportovní vrchol představuje až zlatá olympijská medaile. Tak či onak, netřeba se dlouze rozmýšlet nad tím, jestli jsou pro nás důležitější olympijské hry nebo mistrovství světa ve fotbale – obě události se totiž ve světovém sportovním kalendáři perfektně doplňují. Každá z nich se pořádá vždy jednou za čtyři roky, přičemž vzájemně jsou rozloženy ve dvouleté posloupnosti, takže se celý svět může každé dva roky těšit z jakési „moderní války“ mezi jednotlivými státy, avšak z války zdravé a pozitivní a jak se zpívá v jedné písni, sportovní klání je „jediná skutečně spravedlivá bitva“.

Ve starověkém Řecku byly hry posvátné a během týdne konání sportovních klání panoval přísný zákaz jakýchkoliv válečných akcí. Poté co byla olympijská myšlenka roku 1896 vzkříšena a hry v průběhu 20. století nabyly na popularitě, stalo se z olympiád další politické kolbiště. Politická propaganda, diplomatické incidenty, a dokonce i masakr vzešlý z tisíciletého konfliktu, to vše kontaminovalo čistotu olympijské myšlenky, jež navíc ve třech případech musela ustoupit hned dvěma světovým válkám. Mezi lety 1948 a 1992 pro změnu USA a SSSR v olympijském klání objevily perfektní terén pro expanzi studené války, která se paralelně rozvíjela na mnoha dalších frontách.

V Mnichově 1972 olympiáda proběhla „podle plánu“ i přesto, že v polovině soutěže palestinské teroristické komando popravilo jedenáct izraelských reprezentantů. V té stejné zemi, jen o 36 let dříve, naopak pořádání her umožnilo Adolfu Hitlerovi naplno rozšířit svou efektivní propagandu i za hranice Německa. V Mexiku 1968 pro změnu skupina afroamerických atletů protestovala proti společenskému a rasovému útlaku černochů ve Spojených státech amerických.

Považuji za důležité upozornit na fakt, že tato kniha se zabývá pouze takzvanými „letními“ olympijskými hrami, neboť zimní hry se podle mého názoru nedají považovat za „celosvětové“, a to zejména kvůli dvěma skutečnostem. Zaprvé kvůli nevyhnutelné potřebě sněhu a ledu, avšak těmito „přírodními zdroji“ disponuje pouze polovina zemí, a to ještě často pouze několik měsíců v roce a jen v lokalitách s konkrétním geografickým charakterem, obvykle na horách. Ve velké části Jižní a Střední Ameriky, Afriky, Karibiku, jihovýchodní Asie či Oceánie je sníh velkou vzácností či hotovým zázrakem, proto je nemožné, aby tamní populace měla vyhovující přístup ke sportovním praktikám, které nevyžadují běh či skok, nýbrž dobrý skluz. Je pravda, že bychom v historii narazili na několik případů sportovců z tropických oblastí na zimních hrách, nicméně vždy šlo o velmi netypické situace, mnohem bližší kuriozitám nežli seriózním sportovním výkonům. Například posledních zimních her v jihokorejském Pchjongčchangu (2018) se zúčastnilo rekordních 92 zemí. Oproti tomu posledních čtyř letních her se vždy zúčastnilo více než 200 národů. Pokud by se činovníci Brunejského sultanátu nedopustili administrativní chyby, byli by na olympiádě v Pekingu (2008) přítomni reprezentanti všech států světa. Druhou důležitou skutečností je nutnost zvláštního a často velmi drahého vybavení v případě zimních sportů. Termokombinézy, rukavice, ochranné brýle, lyže, snowboardy, brusle, sáňky… Například etiopský běžec Abebe Bikila vyhrál v Římě 1960 maraton jen v titěrném nátělníku, šortkách a zcela bos. Koneckonců ve starověku sportovci soutěžili nazí, aby tak byla zajištěna maximální rovnost mezi všemi účastníky. V současnosti ale třeba úspěch bobistů záleží zcela nutně na kvalitě jejich drahých závodních sání.

Dalším klíčovým bodem olympijské historie je vztah k „amatérismu“. Již od prvních moderních her v roce 1896 si jejich zakladatel francouzský baron Pierre de Coubertin vymínil, že se jich nesmí zúčastnit profesionální sportovci, a to dokonce ani ti z neolympijských disciplín. Tak například americký sportovec smíšeného bělošsko-indiánského původu James „Jim“ Thorpe byl mimořádně univerzálním sportovcem. Na hrách ve Stockholmu 1912 s přehledem zvítězil v pětiboji i desetiboji, avšak později byl diskvalifikován, neboť se zjistilo, že byl před olympiádou placen za hraní baseballu. Kromě tohoto sportu Thorpe vynikal taktéž v americkém fotbalu. Až do smrti bojoval za navrácení svých dvou zlatých medailí.

Tento nespravedlivý Coubertinův postoj, který MOV zastával až do osmdesátých let 20. století a definitivně byl zrušen až v roce 1992, byl značně rozporuplný, neboť upřednostňoval vyšší společenské třídy. Olympijská sláva byla v mnoha případech vyhrazená synkům a dcerám z bohatých rodin, kteří se na soutěžní klání mohli připravovat bez nutnosti ztrácet čas prací, aby si vůbec mohli dovolit cesty a pobyty v místech konání olympijských her. Mnoho sportovců mělo zaměstnání, které nikterak se sportem nesouviselo, a přesto dokázali vyhrávat medaile, nicméně šlo spíše o výjimky. Fakt, že někteří sportovci museli trávit většinu dne v zaměstnáních, která ani zdaleka nesouvisela se sportem, jen aby se uživili, zatímco druzí mohli trénovat čistě z plezíru každý den jen proto, že se narodili v bohaté rodině, vedl k tomu, že koncept „amatérismu“ byl jen synonymem monstrózní nerovnosti. Olivový věnec byl na prvních hrách takřka bezvýhradně rezervován pro šlechtu a milionáře. Na zimních hrách v Grenoblu 1968 tehdejší předseda MOV, Američan Avery Brundage, odmítl předat medaile francouzskému sjezdaři Jean-Claudovi Killymu (jenž získal zlato ve slalomu, obřím slalomu i sjezdu) a kanadské lyžařce Nancy Greenové (zlato v obřím slalomu) jen proto, že oba předtím fotografům pózovali s lyžemi v rukou, aby reportéři dobře zachytili značky jejich sponzorů. Naproti tomu neměl sebemenší problém vyznamenat Peggy Flemingovou (zlato v krasobruslení). Ta sponzory nepotřebovala. Její otec-multimilionář jí totiž nechal vybudovat lední plochu přímo u nich doma.

„Amatérismus“ se ukázal jako bytostně nespravedlivý i proto, že podporoval skrytý profesionalismus. Během druhé poloviny dvacátého století většina reprezentantů Sovětského svazu i jeho evropských satelitů (NDR, Československo, Rumunsko, Maďarsko, Polsko apod.) v přihláškách oficiálně figurovala jako vojenští či policejní důstojníci v daných zemích, nicméně to byla jen maškaráda. Všichni se naplno věnovali tréninku a své domnělé pracovní povinnosti si plnili jen zřídkakdy. Nikdy jsme se nedočkali uspokojivé odpovědi, proč byla dovolena státní podpora, na rozdíl od té soukromé.

Neexistuje mnoho knih shrnujících historii olympijských her, které by byly dílem novinářů z Latinské Ameriky. I přesto, a vědom si množství a rozmanitosti prací na toto téma z dílny evropských a amerických kolegů, statistických zápisů na oficiálních stránkách MOV i možností nekonečného světa internetu, jsem se rozhodl podívat se na celou věc z trochu jiné perspektivy. Aniž bych se vyhýbal těm nejslavnějším sportovním výkonům, hrdinům her a jejich rekordmanům, kniha Nejúžasnější příběhy z olympijských her se zaměřuje zejména na největší kuriozity a překvapivé historky z letních her, které jistě pobaví, avšak zároveň vyzdvihnou nefalšovaně lidskou stránku svých hlavních protagonistů. Spousta z těchto vyprávění vychází ze situací vyvolaných politickou či ekonomickou situací či komplexností sportovních pravidel. Ostatní pak vycházejí ze situací nahodilých a často zcela neotřelých. Tak jako každý jiný „normální“ člověk občas i elitní sportovci, novodobí „bohové z Olympu“, utrpí nějaké to zranění nebo je skosí náhlá nemoc. Mohou je okrást, mohou ztratit zavazadla na letišti. Mohou se opít, ve vzteku udeřit svého rivala, nebo dokonce i sudího. Zamilovávají se, uzavírají manželství, rozvádějí se, mají děti, občas zaspí nebo ztratí životně důležitý kus svého vybavení. Někteří podlehnou moci peněz, jiní by zase svou čest nikdy neprodali.

Někdy naši hrdinové zažívají příběhy jak z hollywoodského filmu. Šampion ve střelbě ze sportovní pistole, který přišel o pravačku během války, se naučil střílet levačkou tak skvěle, že hned dvakrát získal kov nejcennější. Maratonský běžec na pokraji sil, jenž si svůj běh prodloužil o více než kilometr, protože ho pronásledoval rozzuřený pes. Portugalský vytrvalec, jehož srazil automobil, avšak i přesto deset dní nato v Los Angeles dokázal zvítězit v maratonu, a to dokonce ve světovém rekordu. Závodník v regatě, který vzdal závod, aby pomohl dvěma topícím se rivalům. Atlet se dvěma penisy, střelec vyloučený z olympijského družstva kvůli hlasitému prdění či dvojče, které se vydávalo za svou sestru, jsou jen některé z více než čtyř set příběhů, které jsou namíchány v tomto zlatavém koktejlu olympijských historek.

Luciano Wernicke

HRY STAROVĚKU A JEJICH

MODERNÍ OBRODA

Závod o délce pouhých 192,28 metru. Takto nenáročný a krátký byl počátek olympijských her. Prostý závod s ještě prostším vítězem, jímž se stal kuchař Koroibos z Élidy. Roku 776 př. n. l. uběhl nejrychleji ze všech délku jednoho stadia, a tak se vrátil do rodného města s olivovým věncem na krku. Stal se tedy kuchař vůbec prvním olympijským vítězem v historii? Většina historiků se domnívá, že ne. Jeho jméno však bylo tím prvním, které zůstalo vytesáno v kameni v čele dlouhé série hrdinů, o nichž zpívají taktéž velcí řečtí autoři jako Homér či Pindaros. Běžecký závod tehdy tvořil součást náboženských a kulturních obřadů, jež se konaly vždy jednou za čtyři roky po dobu šesti dní na planině nedaleko slavného Diova chrámu, jednom ze sedmi divů světa, ve starověkém městě Olympie. Odhaduje se, že tato tehdy jediná olympijská disciplína mohla vzniknout minimálně 150 let před Koroibovým vítězstvím, avšak jsou to stále jen domněnky. Podle legendy zorganizoval první olympijské hry král Atleo z Élidy (region, v němž se nacházela starověká Olympie) pro své syny, aby tak určil následníka trůnu. Právě zde se prý ukrývá i původ slova „atletika“.

Ať už však byly historické začátky jakékoliv, bylo to až po vítězství našeho kuchaře, kdy se hry konečně zcela konsolidovaly a postupně začal růst počet soutěžících. Ti do Olympie mířili nejprve ze všech koutů helénského světa a později ze všech provincií římské říše. Původní disciplínu běhu na jedno stadium později doplnilo několik dalších závodů – běh na dvě stadia (zvaný také diaulos, 385 metrů), běh na čtyři (769 metrů), osm (1 538 metrů), a dokonce i čtyřiadvacet stadií (zvaný dolichos, 4 614 metrů). Později se na scéně objevil pětiboj (soutěž kombinující pět samostatných disciplín: běh, hod diskem, hod oštěpem, skok do dálky a zápas), hoplitodromos (běh těžkooděnců s oštěpem a štítem), box či závod čtyřspřeží. Například box začínal bez jakéhokoliv rozlišení kategorií dle váhy i bez ochranných pomůcek hlavy či rukou. Zápasy neměly žádný časový nebo jiný limit, vítězilo se zkrátka knokautem či v případě, že soupeř vzdal. Až po letech byly zavedeny kožené pásky, které měly za úkol chránit ruce a zvyšovat pádnost ran. Někteří boxeři k páskům přivazovali malé kamínky, kousky olova či dřevěné třísky, aby svým soupeřům způsobili větší bolest. Bitky vzbuzovaly v publiku takové emoce, že časem vznikla úplně nová disciplína, která měla potěšit zejména ty nejkrvelačnější – pankrátion. Šlo o kombinaci zápasu a boxu, avšak dovoleno tu bylo vše, dokonce i kousání, škrcení či útoky na pohlavní orgány. Někdy docházelo i k dloubání prsty do očí, ačkoliv tato praktika byla všeobecně zakázaná. Čím více přibývalo disciplín, tím se prodlužoval i olympijský kalendář, jenž se nakonec ustálil na sedmi dnech.

Od samého začátku byly hry koncipovány také jako období vnitřní duševní a náboženské reflexe. Později hry dostaly i národovecký ráz. V 9. století př. n. l. se králové Ífitos z Élidy, Kleosténes z Pisy a Lykúrgos ze Sparty dohodli na tzv. „olympijském míru“, který během soutěžního týdne nařizoval pozastavit všechny válečné akce, které by zrovna mezi řeckými městskými státy probíhaly. Stejně tak byl stanoven zákaz vstupovat do Olympie se zbraní v ruce. Kdo by do města vstoupil ozbrojený, měl být považován za svatokrádežníka.

Kdo se vůbec starověkých olympijských her mohl účastnit? V průběhu první etapy byla soutěžní klání otevřena pouze řeckým mužům, kteří se mohli honosit titulem „svobodný člověk“, narozeným v manželství a způsobilým k vykonávání všech svých občanských práv. Her se nesměli zúčastnit svatokrádežníci ani zločinci. Z politických důvodů se později her mohli účastnit i příslušníci cizích národů, v některých případech byla tato účast Řekům vnucena (stačí vzpomenout třeba římského císaře Nera). Pravidla soutěží byla vyryta na bronzových tabulkách, jež se nacházely v jednom z olympských chrámů. Soutěžící se do města museli dostavit se čtyřtýdenním předstihem, aby se zúčastnili jakéhosi starověkého „soustředění“, při němž střídali trénink se studiem pravidel a na jehož konci musel z jejich úst zaznít slib poslušnosti rozhodnutí arbitrů a „oddaný boj“. V 5. století př. n. l. během boxerského finále jeden z účastníků zvaný Kleomedes svého soupeře zabil. Za tento čin byl z her vyloučen, neboť prý jednal proradně. Šampionem se tak posmrtně stal jeho rival.

Vítězové jednotlivých soutěží byli často odměněni pouze olivovou ratolestí, nicméně společenská prestiž někdy dosahovala takových výšin, že v některých městských státech se šampioni těšili takovým privilegiím, která se vlastně zase až tolik od dnešních časů profesionálního sportu nelišila. Olympijští vítězové nemuseli platit daně, naopak si ale užívali doživotní renty, snadno dostupného bydlení či stravy a dalších předmětů a statků, které jejich život činily příjemnějším a luxusnějším.

A jaká byla role žen? V kalendáři olympijských soutěží pro ně původně nebylo vyhrazené žádné místo. Účastnit se mohly pouze sportovního a uměleckého festivalu na počest bohyni Heře, jenž však probíhal v jiné části roku. Jako divačky byly do Olympie vpuštěny pouze svobodné a mladé dívky. Vdaným ženám byl naopak vstup pod trestem smrti přísně zakázán. K jedinému známému případu porušení těchto norem došlo v případě Kallipáteiry, ženy, která se převlékla za muže, aby mohla sledovat působení svého syna Pisidora v boxerském turnaji. Když mladík vyhrál i finálový zápas, hrdá matka zapomněla na veškerá pravidla a plná radosti se Pisidorovi vrhla kolem krku, aniž by si všimla, že jí na zem spadla látka zahalující její tvář a dlouhé vlasy. Provinění proti řádu her tak vyšlo najevo, avšak žena byla nakonec omilostněna, neboť šlo o dceru, sestru a matku olympijských šampionů.

Starověké hry se konaly pravidelně až do roku 394 n. l., kdy je na žádost milánského biskupa sv. Ambrože zakázal římský císař Theodosius Veliký. Podle biskupa byly hry nemorální a vybízely k ateismu. Císařův dekret nejenže zrušil všechna soutěžní klání, ale také stanovil trest smrti pro každého, kdo by je v budoucnu chtěl obnovit. O půl století později nařídil císař Theodosius II. zbourání všech chrámů v Olympii. Co nezvládli Římané, dokončila později série zemětřesení, která trosky chrámů pohřbila na dlouhých dvanáct století. V polovině 19. století staré ruiny objevila skupina evropských archeologů, díky nimž světlo znovu prozářilo zašlou olympijskou slávu. O několik dekád později francouzského šlechtice Pierra de Frédyho, barona Coubertina, napadla bláznivá myšlenka vrátit majestátním starověkým hrám jejich velkolepost a lesk a znovu jim vdechnout život. Nakonec to vlastně nebyla až tak bláznivá myšlenka. A na světě již nebyli „Theodosiové“, kteří by něčemu podobnému bránili.

Šampion Nero

Starověkých her se zúčastnilo množství císařů a dalších monarchů, kteří hodlali světu dokázat, že mají kromě vůdcovských schopností i sportovní nadání. Makedonský král Filip II., otec Alexandra Velikého, vyhrál v roce 356 př. n. l. olympijský závod čtyřspřeží. Dalším známým účastníkem byl římský císař Nero. Učebnice dějepisu i film Quo Vadis Nera líčí jako ješitného psychopata a vraha. Kromě toho, že nařídil mnoho krvelačných vojenských tažení, se v případě potřeby neštítil zlikvidovat své soupeře, a dokonce i vlastní matku, bratra a své první dvě manželky (tu druhou, Poppaeu, údajně ve vzteku kopl do břicha, čímž jí přivodil potrat a vzápětí smrt). Kromě toho se tento známý despota zasloužil o rozvoj umění a nařídil postavit bezpočet divadel a škol. Nero se považoval za potomka boha Apollóna a vlastníka nevyrovnatelného hudebního i básnického talentu. Ovšem jedinými, kdo jeho dílům tleskal a oslavoval je, byli členové prazvláštní klaky, která za své pochlebování císaři brala neslýchané honoráře. Roku 67 n. l. si císař usmyslel, že je načase k výčtu svých úspěchů přidat i olivový věnec pro vítěze olympijských her. A to za každou cenu. Známý tyran se přihlásil do závodu čtyřspřeží a podplatil všechny své soupeře, aby závod postupně jeden po druhém vzdávali. Nero jízdu dokončil sám a zvítězil i přesto, že v jedné ze zatáček nešikovně upadl. Řekové se dívali do nebe a čekali odpověď svých bohů. Ta však nepřicházela. Přitom by tak rádi diktátorovi zakroutili krkem.

Nahota

Podle antropologů má tradiční pověst o nahotě olympijských závodníků několik možných původů. Někteří z nich tuto teorii dokonce považují za vyloučenou a argumentují přitom nemožností absolvovat kupříkladu jezdecké sporty bez nutného odění. Většina nádob s olympijskými motivy však sportovce zobrazuje zásadně nahé. Podle některých šlo o opatření, jak zajistit, aby se soutěže nezúčastnily ženy, podle jiných šlo zase o srovnání společenského původu. Ačkoliv v samých počátcích se her mohli zúčastnit pouze svobodní Řekové, jak se postupně soutěže otvíraly i dalším národům a společenským vrstvám, měla právě nahota srovnat šance šlechty s plebejci a bohatých s chudými. Jiná verze, velmi pravděpodobně mnohem bližší báchorkám než realitě, hovoří o legendární postavě Orsippa z Megary, starověkého města v kraji Attika, který ve své době získal slávu tím, že při patnáctých hrách v roce 720 př. n. l. běžel závod na jedno stadium úplně nahý. Podle pověsti se sportovci v půlce závodu uvolnila jakási bederní rouška či pásek okolo ohanbí, načež on si ji rychlým pohybem strhl a dál pokračoval v běhu tak, „jak ho Pánbůh stvořil“. Jeho vítězství se pak stalo určitým vzorem i pro ostatní závodníky, až se z nahoty sportovců nakonec stala tradice.

Konec ukázky

Table of Contents

ÚVOD

HRY STAROVĚKU A JEJICH

MODERNÍ OBRODA