Aly Martinezová

Psáno s lítostí

IKAR

WRITTEN WITH REGRET

Copyright © 2019. WRITTEN WITH REGRET by Aly Martinez

All rights reserved.

Translation © Anna Poskerová, 2021

ISBN 978-80-249-4478-4

Jamie,

kéž bych ti pověděla, abys žil v přítomnosti.

A kéž bych s tebou byla častěji, abychom ji mohli prožít společně.

Ale ze všeho nejvíc si přeji, abychom se společně mohli ještě jednou zasmát.

Létej vysoko, Jamisone.

S láskou Sassy Sasquatch

Prolog

„Namáčkněte se k sobě,“ nařídila moje sestra, stojící pár metrů před námi. Zaměřila na nás malý jednorázový foťák, který jsem dostala k osmým narozeninám.

Nebylo to přesně to, co jsem si představovala, když jsem rodiče požádala o fotoaparát. Ale to mi nezabránilo vyfotit pětatřicet nepochybně úžasných fotek mých kamarádů, školy, našeho leguána Hermana, a dokonce i pár nenápadných snímků mého idola ze třetího ročníku, Brada Harrise. Vždycky mě bavilo focení, nebo aspoň to, co jsem mohla vyvádět s máminým starým fotoaparátem na pětatřicetimilimetrový film. O ničem jiném jsem toho moc nevěděla. Žadonila jsem naše o digitální foťák, jaký jsem viděla v obchodech s elektronikou, ale na to nikdy nedošlo. Rodiče byli stará škola až na kost. Pokud to neměli oni, když vyrůstali, neměli jsme to ani my. A vzhledem k tomu, že naši prarodiče s touto tradicí začali, znamenalo to pro nás život bez televize, počítačů i mobilních telefonů. Bez koňského povozu jsme ve Watersedge v New Jersey, ospalém předměstí New Yorku, žili jak amišové.

Táta kousek od Times Square vlastnil pekárnu, ale podle něj se ve městě děti vychovávat nedají. Říkala jsem si, že ty desítky dětí, které jsme vídávali na občasném sobotním pikniku v Central Parku, by s ním asi nesouhlasily, ale naši se přesvědčit prostě nenechali.

Táta nás s mámou pažemi objal a přitáhl si nás k sobě.

„Jsem si celkem jistej, že blíž už to nepůjde. Jinak bychom se spojili do obrovskýho monstra rodiny Banksových.“

Protočila jsem oči a táta zvedl ruce jako drápy a zařval. Měla jsem ho hrozně ráda, ale někdy byl pěkně trapnej. Máma se rozesmála a ten zvuk zněl jemně, jako když vločka dopadá na plechovou střechu. „Tak už nás vyfoť, zlatíčko. Určitě to bude super fotka.“

Nebude. Ne z toho místa, kde stála. Pravděpodobně na té fotce ani nebudu, ale to byl zřejmě její plán už od začátku. K čemu jsou starší sestry, když ne k tomu, aby vás mučily?

To je fuk. Bylo mi celkem jedno, jestli na té fotce budu, nebo ne. Souhlasila jsem s touhle pitomou fotkou uprostřed rychlého občerstvení v obchoďáku jenom proto, aby dojel film, který jsem chtěla následně nechat vyvolat. Focení na film bylo umírajícím uměním – a to oprávněně – a místní obchod Sixty Minutes byl jedním z posledních míst ve Watersedge, kde vám film vyvolají na počkání.

A věřte mi, kdybyste Brada Harrise viděli, pochopili byste, proč jsem na ty fotky tak spěchala.

„Řekněte sýr!“ zazpívala máma, nepochybně s dechberoucím úsměvem na tváři.

Máma byla nádherná takovým tím způsobem, že se lidi zastavovali a zírali na ni. Ne sexy způsobem. Ani tím tradičním. Ne, Keira Banksová byla krásná svým vlastním způsobem. Rudé vlasy a zelené oči jsme po ní naštěstí se sestrou podědily. Většinu času jsem své oranžové kudrnaté kadeře nenáviděla, ale máma mi slíbila, že jednoho dne se promění v husté, bohaté jantarové vlny, jako měla

ona sama. Nebyla jsem si tak úplně jistá, jestli jí věřit, ale doufala jsem v to tak jako tak.

Zamračila jsem se do foťáku, připravena ihned po vyfocení snímku vyrazit do Sixty Minutes.

„Tomu říkáš úsměv?“ zeptal se táta a polechtal mě na boku. „Na tom budeš muset teda zapracovat, srdíčko.“

„Nech toho, tati,“ zamručela jsem.

Byla to poslední slova, která jsem svému otci pověděla.

Padl na obličej se zející dírou vzadu v hlavě a až potom se k mým uším dostal zvuk výstřelu.

Kolem nás vybuchl chaos. Od bílé dlaždicové podlahy se odrážela symfonie výkřiků a nářků, zatímco v pozadí se tlumeně ozývalo neustálé hřmění dalších a dalších výstřelů. Lidé utíkali. Všude. Všemi směry. Rozmazaně kolem mě prchali v pásech džínoviny a bavlny. Pohnula jsem se, možná abych je následovala, ale nějaký základní instinkt na mě zaječel, abych se vrhla k zemi. V panice jsem pohlédla na svou matku. Ta bude vědět, co máme dělat.

Stála ode mě jen pár kroků a naše oči se setkaly právě včas na to, abych viděla, jak sebou její tělo nárazem kulky trhlo dozadu. Nejdřív její ramena, jedno po druhém. Pak její trup. Hlava jí padla dozadu jen silou kulky.

A pak padla přímo na mrtvé tělo mého otce.

„Mami!“ zakřičela jsem a vrhla se k ní dolů.

Střelba pokračovala, každý výstřel se prolínal s tím předchozím.

Dopadla jsem na kolena a vzala ji za ruku. „Mami, mami, mami,“ opakovala jsem pořád dokola, zatímco mi po obličeji stékaly horké slzy. Světle růžovým svetříkem jí prosakovala krev a v očích, kterými na mě zírala, se jí zračila čirá hrůza.

Bylo mi teprve osm let a kolem nás sršely kulky jako v pekle, ale její výraz v obličeji byl jasný.

Věděla, že umírá, a nedokázala přijít na to, jak to zvrátit. Střelba najednou ustala a v té chvilce ticha jsem zvedla hlavu a hledala očima svou sestru. Ale viděla jsem jen smrt a zoufalství. To, co bylo jen před malou chvílí rušné občerstvení, se proměnilo v pohřebiště. Všude ležela roztříštěná těla, řeky krve se spojovaly ve velké louže a ty se spojovaly v rudé moře. Výkřiky se proměnily v úpění a nářky v kňourání. Několik zbývajících přeživších se skrývalo pod stoly nebo se pevně drželo svých zraněných milovaných stejně jako já.

Ale když jsem se podívala zpátky na svou matku, už zraněná nebyla.

Byla mrtvá.

Divoce se mi roztřásla ramena a z krku se mi vyvalily tiché nářky. Chtěla jsem utéct. Musela jsem se odtamtud dostat. Ale strach a bezmoc byly paralyzující. Položila jsem si čelo na matčino, jak to ona dělávala mně, když mě uklidňovala po zlém snu.

Potřebovala jsem, aby to spravila – se skelnýma očima a bez pohybu. Chtěla jsem, aby se posadila a řekla mi, že už je po všem. Chtěla jsem, aby se můj otec postavil na nohy a přivinul si mě svými silnými pažemi do objetí, ve kterém se mi nemohlo nic stát. Chtěla jsem, aby se vedle mě objevila má sestra, vzala mě za ruku a neúnavně si mě dobírala za to, že tak přeháním.

Nechtěla jsem, aby to bylo skutečné.

Najednou se nedaleko ode mě zvedl nějaký muž a vyrazil směrem ke dvojitě skleněným dveřím. S jediným výstřelem padl k zemi.

Můj výkřik se smísil s hekáním a nářky ostatních, kteří uvízli a schovávali se ve válečné zóně. Zoufale jsem očima prohledávala okolí, abych našla pomoc.

Víc smrti. Víc krve.

Víc zoufalství.

Zahlédla jsem muže ve věku mého otce. Seděl zády k přetočenému stolu, hlavu měl v dlaních, zakrýval si uši a kýval se dopředu a dozadu.

Měl plnovous a svalnaté paže pokryté tetováním. Vypadal jako někdo, u koho bych mohla najít ochranu. Ale ta čirá panika, která se mu zračila v obličeji, z něj dělala větší dítě, než jsem byla já.

Stáhl se mi žaludek, když jsem uslyšela další výstřel, po kterém následovala rána, již jsem už teď mohla identifikovat jako tělo dopadající na podlahu. Mohla jsem prožít celý život, aniž bych věděla, jak ten zvuk zní. Ale odteď na něj nebudu schopna zapomenout.

„Ještě někdo chce zdrhnout?“ zeptal se nějaký muž hlubokým, drsným hlasem.

Nevěděla jsem, kde přesně je, ale zhluboka jsem se nadechla a znehybnila se na podlaze v naději, že si nevšimne, že jsem ještě naživu.

Pak nastalo hrobové ticho. Jediným zvukem (mimo hukot vlastního srdce ve svých uších), který jsem slyšela, bylo vrzání jeho bot na kachličkách pokaždé, když zahnul. Kráčel pomalu, jako by si dával na čas s obhlížením škod, které způsobil. Nebo to možná dělal záměrně a hledal svou další oběť.

Žaludek se mi stáhl pokaždé, když se ten zvuk přiblížil. A pak jsem se roztřásla úlevou, když zmizel kdesi v dálce.

Byla to však jen otázka času. Moji rodiče byli mrtví a moje sestra možná také. Byla jsem na řadě.

Ležela jsem tak nehybně, jak jen to bylo možné, zavřela jsem oči a poprvé v životě se začala modlit. Nechodili jsme do kostela a nikdo mě nenaučil náboženství, ale jestli Bůh existoval, On byl tím jediným způsobem, jak jsem mohla přežít.

Přes to všechno jsem držela matčinu ruku. Ochrání mě.

Nebo jak se ukázalo, pošle mi někoho, kdo to udělá za ni.

„Až řeknu teď, poplazíš se vedle mě,“ zašeptal.

Když jsem otevřela víčka, uviděla jsem chlapce, kterému mohlo být tak patnáct nebo šestnáct let. Měl tmavé vlasy a ty nejmodřejší oči, co jsem kdy v životě viděla, a teď se dívaly přímo na mě. I on ležel na břiše a díval se na mě s jednou tváří položenou na chladných kachličkách a červenou baseballovou čepicí na straně tak, aby mu zakrývala většinu obličeje. Vůbec nevím, jak se tam dostal.

Zavrtěla jsem hlavou tak rychle, že to vypadalo, jako by vibrovala.

Vykulil na mě oči. „Poslouchej, holka. Chodí v kruhu. Teď je až vzadu u mraženýho jogurtu. Až kolem nás zase projde, budeme mít asi tak minutu na to, abychom se dostali k Pizza Crust. Mají vzadu dveře, kudy můžeme utýct, ale musíš se mě držet.“

Zamrkala jsem. Co to bylo za kluka? Byl mladý, ale starší než já. A i když nebyl statný a svalnatý jako ten potetovaný chlap, byl vysoký. A to znamenalo, že by možná v nějaké rvačce obstál.

„Slyšelas mě?“ zeptal se, když jsem neodpověděla. „Když řeknu jdeme, budeš se držet dole a zamíříš za pult stánku s pizzou. Jasný?“

„On… on nás zastřelí,“ vykoktala jsem.

„A proto musíme být rychlí.“ Nadzvedl hlavu a rozhlédl se kolem. „Sakra,“ zamumlal, položil si tvář zpátky na kachličku a zavřel oči.

Několik vteřin jsem zírala na jeho dlouhé, třepotající se řasy a zvažovala, jestli tomu klukovi věřit. Neznala jsem ho o nic lépe než toho střelce. Ale neměla jsem na výběr.

Pomoc v jakékoli podobě, i v podobě vyhublého náctiletého kluka, byla lepší než nic.

Pořád měl zavřené oči, dýchal mělce a vůbec se nehýbal, když vtom se najednou ke mně natáhl a dvěma prsty mi zavřel víčka.

„Dobře to dopadne,“ zašeptal tak tiše, že kdyby nebyl jen pár centimetrů ode mě, neslyšela bych ho.

A poprvé od doby, co jsem viděla svého otce padnout k zemi, jsem ucítila jiskřičku naděje, že to možná dopadne dobře.

Natáhla jsem na studených kachličkách ruku a sunula ji od sebe, dokud jsem nedosáhla ke špičkám jeho prstů. Kroky se blížily, ale to ho nezastavilo v tom, aby položil svůj ukazováček na můj.

Bylo to malé gesto, ale i tak mi vehnalo do očí slzy. Pro malou, vyděšenou holku, která si hrála na mrtvou, aby si jí nevšiml šílenec s pistolí, to byla ta nejúžasnější věc, jakou pro ni mohl kdo udělat.

Nešlo o víc než bříško ukazováčku spočívající na mém prstu, ale nebyla jsem už sama.

Nevěděla jsem, kdo je ani odkud přišel, ale s naprostou jistotou jsem věděla, že až řekne teď, půjdu s ním.

Kapitola první

CAVEN

O čtrnáct let později…

„Rád bych toho řekl víc. No, vlastně bych byl rád, kdyby toho víc řekl Ian. Ale ten se nějak vždycky vytratí v místnosti kamsi dozadu.“

„To není náhoda!“ zakřičel a všichni se rozesmáli. „To, co chci říct, je: děkuju. Vám všem, kteří jste nás sem dostali. A hlavně těm, kteří si mysleli, že to nezvládneme.“ S úsměvem jsem zvedl lahev do vzduchu. „Tak na Kaleidoskop!“ Zátka šampaňského vylétla z lahve a bublinky se rozlily po celé dřevěné podlaze. Několik mých přátel, jejich partneři a pár blbců, se kterými jsem naoko kamarádil, zajásali, když jsem se z té lahve za sedm set dolarů napil a pak si ústa otřel do rukávu modré košile.

„Pomalu, jinak s tebou dneska nic nebude,“ zavrněla Veronica, která se mi vetřela k boku a přitiskla ke mně své malé tělíčko a obrovská prsa. Zlatavě světlé hedvábné vlasy jí splývaly na holých ramenech a upnuté šaty bez ramínek příliš představivosti nedopřávaly.

Nicméně poté, co mě celý večer svlékala pohledem, jsem nečekal, že by po mně nějakou představivost vyžadovala. Zakřenil jsem se a volnou paži si obmotal kolem jejího pasu. Zakázanou hru na kočku a myš jsme spolu hráli už celé měsíce. Přímo se mi vrhala do náruče. A já předstíral, že jí nechci vyšukat mozek z hlavy. Ale obchod byl uzavřen a peníze byly v bance, což ze mě dělalo svobodného chlapa. Teda ne že bych předtím svobodný nebyl. Po většinu svého života jsem byl naštěstí bez závazků. Ale co jsme se před třemi měsíci potkali, byla Veronica zakázané ovoce. Byla osobní asistentkou Stana Gothama – miliardářského majitele technologického gigantu Copper Wire, což byla počítačová společnost, která zrovna koupila můj vysokoškolský start-up za šest set osmdesát šest milionů dolarů.

Vydržte chvilku. Ještě jednou.

Šest set. Osmdesát šest. Milionů.

Dolarů.

Žádná ženská na světě nestála za to, aby se kvůli ní taková dohoda neuzavřela.

Když jsem před osmi lety začal na Kaleidoskopu pracovat se svým nejlepším kámošem Ianem Villou, nedokázali jsme přemluvit k investici do našeho softwaru na rozpoznávání obličejů ani jeho rodiče. Společnosti jako Google a Facebook byly světelné roky před námi, ale nikdy nepodceňujte dva vysokoškoláky s urputným odhodláním vyhnout se práci kancelářských krys. Ukázalo se však, že naše práce byla ještě horší. Nebyl jsem si jistý, jestli se někdo z nás v posledních letech vůbec pořádně vyspal. Ale stát se multimilionáři v devětadvaceti za to všechno stálo. Kaleidoskop byl revoluční věcička, kterou už využily federální i místní úřady stejně jako stovky soukromých společností. Dvacet pět pixelů – to bylo všechno, co náš systém potřeboval k tomu, aby rozpoznal jakoukoli osobu. Pokud na internetu nebo na počítači připojeném k internetu existovala fotka nebo video, náš vyhledávací systém je našel.

To bylo na prd pro lidi, kteří se ucházeli o práci, a přitom se dřív pohybovali v pornoprůmyslu. Ale pro ty stovky obětí, jejichž násilníci, vrazi a únosci nebyli nejen identifikováni, ale ani odsouzeni, to znamenalo zázračný nástroj.

S neuvěřitelným množstvím peněz tekoucím z licencí a s dalšími miliony na obzoru jsme si s Ianem mysleli, že je Kaleidoskop teprve na začátku.

To všechno se před pár měsíci změnilo.

Ne, Kaleidoskop nebyl dokonalý. Hodně jsme to schytali, když test DNA očistil podezřelého z vraždy, kterého náš software našel díky rozmazanému videu z bezpečnostní kamery a facebookovému profilu. Rozhodně to nebyla naše nejlepší chvilka. Trochu se to zlepšilo, když se o dva týdny později prezidentský kandidát připojil na nezabezpečenou síť a náš systém našel na jeho pevném disku nahé fotky pohřešované mladistvé dívky. Společně se třemi dalšími dívkami byla zachráněna z obchodu s bílým masem sídlícího v Chicagu.

A jelikož jsou všechny dobré skutky vždy po zásluze potrestány, ta jedna fotka změnila tvář Kaleidoskopu navždy. Ještě tentýž měsíc jsme byli s Ianem povoláni svědčit před Kongresem podobně jako sám Zuckerberg. A tím započala ta největší debata o etice a soukromí, jakou naše země kdy zažila.

Televizní stanice po celém světě začaly vysílat o Kaleidoskopu úplně všechno. Na podporu našeho programu se začali objevovat lidé ze všech koutů světa, jen aby vyzdvihli jeho úspěchy v kriminálních vyšetřováních. Jiní máchali vidlemi, pořádali protesty a dožadovali se, abychom za vytvoření tak mocné zbraně byli odsouzeni do vězení. V tom týdnu jména Caven Hunt a Ian Villa slyšeli lidé po celém světě. A v tom samém týdnu jsme se rozhodli, že na tak vysokou politiku rozhodně nemáme, a kývli jsme na zdaleka nedostatečnou nabídku Stana Gothama ke koupi společnosti.

Nechtěl jsem ji prodat. Kaleidoskop byl kdysi naší vášní, ale měli jsme svázané ruce. S právnickou bitvou u Nejvyššího soudu, která by pravděpodobně náš vyhledávací nástroj zarazila nadobro, se být bohatí a poražení zdálo snesitelnější než chudí a poražení.

A tak jsme se ocitli tady – slavili jsme ukončený prodej a devítimístnou sumičku na našich bankovních kontech. A já jsem se konečně mohl poddat krásné ženě po svém boku.

Podal jsem Veronice šampaňské. „A jaké máš prosím tě na dnešek plány?“

„Nehraj si se mnou.“ S lahví u rtů se usmála a lokla si z ní.

„Kdo si tady s kým hraje?“ zeptal jsem se naoko nechápavě, zatímco jsem jí sunul ruku dolů po zádech až k zadku.

Přitiskla se ke mně. „Co kdybychom všechny vyhodili a zamířili ke mně?“

„K tobě? To se mi nezdá časově výhodný, když uvážíš, že moje postel je vzdálená asi tak patnáct kroků tamhletou chodbou.“

„Tvůj byt je díra.“

Vykulil jsem oči a rozhlédl se po svém bytě. „Ehm… tomuhle se dneska říká díra?“

Vzhlédla ke mně a nevinně na mě zamrkala dlouhými (a pravděpodobně falešnými) řasami nad svýma lesklýma očima. „Ještě včera? Ne. Teď když seš bohatej? Rozhodně.“ Podle standardů většiny lidí jsem byl „bohatej“ už v době, kdy Kaleidoskop odstartoval, ale netrávil jsem doma dostatek času na to, abych vyhodil obrovskou sumu peněz za byt, který by mi sloužil jenom jako lepší hotelový pokoj.

A když pracujete pro třetího nejbohatšího Američana, jednopokojový byt (nehledě na to jak velký) vám asi bude připadat jako díra.

„Zítra si začnu hledat něco jinýho.“

Sladce se na mě usmála a odhalila tak perleťově bílé zoubky. „Chytrej chlap.“

Zavrtěl jsem hlavou a odtrhnul z ní své modré oči, když jsem uviděl, jak se k nám blíží Ian. Jeho vysoké, štíhlé tělo proplouvalo mezi štěbetajícími hosty, ale klidné hnědé oči se upíraly na mě. A ve tváři měl usazený nesouhlas.

Sám jsem se považoval za úspěšného starého mládence, ale Ian byl trochu… no, nudný. Měl jsem ho vážně rád. Jenže zatímco jsem víkendy trávil s místní smetánkou, on byl zavřený ve svém domě na předměstí s knihou v jedné ruce a (usuzuji tak na základě nedostatku ženské společnosti za celé ty roky) se svým pérem v té druhé.

Zastavil se přímo před námi, strčil si ruku do kapsy svých námořnických kalhot a významně se podíval tam, kde si Veroničiny rudé nehty hrály s knoflíkem na mé košili. „Vy dva teda časem neplýtváte.“

„Prachy přišly na účet před pár hodinama, a oba jsme ještě oblečení.“ Po očku jsem na Veroniku mrkl a přitáhl si ji pevněji ke svému boku. „Já bych to označil za nebývalou zdrženlivost.“

Ian protočil oči. Veronica se zahihňala.

Volně a zlehka jsem se nadechl, jako by to byl první den mého života.

Ian si ode mě vzal lahev šampaňského a podíval se na etiketu. „Ježiš, to do sebe klopíš archivní Dom Pérignon? Za tuhle flašku bychom na vysoké zaplatili nájem.“

„Tys to ještě neslyšel?“ Naklonil jsem se k němu a zašeptal: „Jsou z nás boháči.“

Pořád se ještě díval na lahev, ale rty se mu začaly roztahovat v neomylném úsměvu. Jo. Taky byl na nás hrdej. Zvedl svůj pohled k tomu mému a konečně se naplno usmál. „Ále, seru na to.“ Naklonil lahev a dlouze se napil. Nahlas jsem se rozesmál a všechno mi to stouplo do hlavy. A alkoholem to rozhodně nebylo.

Prostě jsem se měl… skvěle.

Nikdy jsem život neměl jednodušší. Chaos mne následoval všude, kudy jsem chodil, jako nějaký temný mrak a vrhal stín široko daleko bez ohledu na to, jak jasná cesta se přede mnou vinula. Než jsem vyrostl, bylo pro mě štěstí spíš privilegium než volba, a proto jsem věděl, že nemám věřit, že by ta chvíle trvala déle než mrknutí oka.

A o vteřinu později mi to tamten nahoře taky připomenul.

Moji pozornost od Iana odvedl zvuk zvonku u dveří. Celou noc mi tady lidi pendlovali, aniž by se obtěžovali jen zaklepat. Malou sumičkou jsem přesvědčil sousedy pode mnou, aby nevolali měšťáky, kdybychom tady dneska v noci trochu zvlčili. Ale bylo teprve devět. Do hodiny nočního klidu ještě bylo hodně daleko. Zvláště když si vezmete, že Veronica na sobě ještě měla oblečení.

Ta myšlenka mě donutila na ni shlédnout a nakouknout jí do výstřihu.

„Jdu tam,“ oznámil Ian. „Stejně už půjdu.“

„Cože?“ Hlava mi vystřelila nahoru. „Vždyť jsi teprve přišel.“

„Jo, a už jdu. I když bych strašně rád sledoval, jak se namažete a nenápadně vytratíte do tvý ložnice, radši bych si nechal odřezat uši, než abych musel poslouchat Brandonovy sračky o investičních příležitostech. Malý varování. Čeká na tebe, aby ti mohl vnutit svou kombinaci vybíjené a pivovaru v Milwaukee.“

„To zní jako soudní noční můra.“

„Přesně. Ale já mizím, takže mu to budeš muset sdělit ty. A Cavene, přísahám bohu, že jestli zítra ráno v mailu najdu návrhy loga na Pivní vybíjenou, najdu si tě a –“

„Jo, jo, jo. Možná bys fakt už měl raději jít.“ Vzal jsem si od něj šampaňské, podal ho Veronice a začal ho postrkovat směrem ke dveřím. „Musím dneska rozfofrovat šest set milionů doláčů. Poslední, co ve svý hlavě potřebuju, je ten tvůj hlásek moudrosti.“

Konec ukázky

Table of Contents

Prolog

Kapitola první

CAVEN