Láska je na prd

Wibke Brueggemann

Přeložila Lenka Faltejsková

LOVE IS FOR LOSERS

Copyright © Wibke Brueggemann 2020

All rights reserved.

Translation © Lenka Faltejsková, 2021

ISBN 978-80-242-7202-3

Pondělí 1. ledna

#StastnyNovyRokMne

Věděli jste, že si člověk může vzít sám sebe? Není to ujetý/geniální?

Říká se tomu „sologamie“ a připadá mi to jako bezva nápad z následujících důvodů:

- Jediný, koho musíte snášet nebo se mu přizpůsobovat, jste vy.

- Nikdo vás nemůže opustit, zklamat nebo vám ublížit.

- Stejně všichni umřeme sami.

Pochopitelně o sologamii neuvažuju proto, že bych celou dobu tajně doufala, že si Polly jednou vezmu (fuj!), ale nečekaný konec našeho kamarádství mě naučil hned několik zásadních věcí. A já se učím rychle.

Co se pamatuju, vždycky jsme byly dvojka: Phoebe a Polly, Polly a Phoebe – jako dva hrášky v jednom lusku.

Nedaly jsme bez sebe ani ránu. Prostě nejlepší kamarádky od narození.

A pak zničehonic bim bam, Big Ben odbije půlnoc a objeví se Tristan Murphy, který neumí ani jezdit na kole, a všechno se změní. Nechceš se mnou chodit, Polly? A tahle otázka mě vymazala z jejího mozku.

Přeskočilo jí, ale vlastně se na ni ani nezlobím. Spíš mě štve, že jsem naštvaná, protože jsem prostě věděla (vážně věděla), že to tak dopadne.

Poznala jsem to, když začala říkat věci jako: „Co kdybysme šli všichni na náplavku koukat na ohňostroj?“ Ve skutečnosti tím totiž myslela: „Phoebe, prosím tě, pojď s náma, ať to nevypadá, že zvu Tristana na rande. I když to tak ve skutečnosti samozřejmě je, protože si ze všeho nejvíc přeju být s ním sama, aby se to mezi námi trochu pohnulo.“

Příšerný!

Neměla jsem tam vůbec chodit.

Dokonce mi ani nepopřála šťastný nový rok, zřejmě protože mě úplně přestala vnímat. Jakmile totiž nad Temží vybuchly rachejtle jako roj meteoritů, což muselo stát daňové poplatníky majlant, přestalo pro ni existovat všechno kromě Tristanových rtů.

A víte, jak ve filmech vypadá líbání strašně sexy a úžasně (hlavně protože protagonisté jsou sexy a úžasní)? Tak tohle spíš vypadalo, jako že jí chce Tristan spolknout celou hlavu.

Dělalo se mi z toho špatně.

Naštěstí se mi podařilo procpat se zpátky k metru, zatímco miliony lidí stály jako přikované a dívaly se na oblohu, takže jsem v tom podzemním vlaku v 0.08 byla kromě řidiče úplně sama.

Do zítřka jsem u Kate, protože máma má pracovní poradu kvůli krizi v Sýrii. Když jsem se vrátila, Kate na mě: „Co se stalo?“

Já: „Polly má kluka, takže už mě nepotřebuje.“

Kate: „Chtěla jsem pro tebe dojet k metru.“

Já: „Šla jsem pěšky.“

Kate: „Mělas zavolat.“

Já: „Ale nezavolala jsem.“

Kate: „Špatná odpověď.“

Já: „Promiň. A promiň.“

Kate: „Radši Polly napiš, že už jsi doma.“

Já: „Jí je to fuk.“

Kate: „Napiš jí.“

Já: „Jdu spát.“

Kate: „Šťastný nový rok, Phoebe. Mám tě ráda. Napiš Polly.“

Nenapíšu jí ani náhodou.

2.05

Polly mi právě volala z metra.

Začala: „Vůbec jsem si nevšimla, že jsi pryč.“

A pak následovalo: Tristan tohle, Tristan tamto, Tristan pozdravuje, ty jo, fakt je nám spolu krásně.

A já: „Kdo volá? Je tam někde Polly?“

Co se to s lidmi stane, když se zamilujou?

Jako by jim zkratoval mozek. Mozková smrt.

Tohle je ten nejpříšernější silvestr za celých mých patnáct let.

Ještě horší než loni, kdy mi Polly zvracela do klína, protože to přehnala s ciderem.

3.30

Trochu jsem tu sologamii prozkoumala na internetu, a i když je to geniální myšlenka, lidi, co si vybrali tuhle cestu, vypadají dost divně.

P.S. Polly mi pořád nepopřála šťastný nový rok.

P.P.S. Podle mě se lidi pomátnou ve chvíli, kdy je jim šestnáct. Až do narozenin, které měla v listopadu, byla Polly úplně normální.

P.P.P.S. Přísahám, že až bude šestnáct mně, rozhodně za oběť lásce nepadnu, i kdyby to bylo to poslední, co udělám… nebo spíš neudělám?

Úterý 2. ledna

#StastnyNovyRokPokracuje

Na světě žije 7 miliard lidí.

To je 7 milionů milionů. Tak proč si zrovna moje matka myslí, že je to ona, kdo musí všechny zachránit, kdykoli dojde k nějaké katastrofě?

Probíhá to zhruba takhle:

Zemětřesení v Itálii: „Promiň, Phoebe, musím vylovit z trosek pár jeptišek.“ (A odveze mě ke Kate.)

Hurikán na Haiti: „Promiň, Phoebe, musím pomoct všem, které to neodfouklo.“ (A odveze mě ke Kate.)

Cholera v Konžské demokratické republice: „Promiň, Phoebe, musím zajistit hydrataci třetího světa.“ (A odveze mě ke Kate.)

Ebola v Africe: „Promiň, Phoebe, právě tam vypukla smrtící nákaza, která se možná přenáší vzduchem, u toho prostě musím být.“ (A odveze mě ke Kate.)

Uhodnete, co se stalo, když mě máma ráno vyzvedávala u Kate?

Správně.

Poznala jsem to, jakmile jsem nastoupila do auta, ale nechala jsem si to pro sebe, říkala jsem si: Jestli si myslíš, že ti to ulehčím, tak to se pěkně pleteš.

Když jsme přijely domů, máma se pořád ošívala, až nakonec povídá: „Pojď si ke mně na chvilku sednout, Phoebe.“

Já: …

Máma: „Podívej se, mám možnost odjet na půl roku do Sýrie a pomoct tam se stavbou nemocnice v uprchlickém táboře.“

Já: …

Máma: „Vím, že půl roku je hodně, ale slibuju, že do tvých narozenin budu zpátky.“

Já: …

Máma: „Už jsem to probrala s Kate, moc se těší, až u ní budeš bydlet.“

Já: …

Máma: „Phoebe, řekni něco, prosím tě.“

Já: „A co? Stejně už ses rozhodla, tak si jeď. Sbohem.“

Máma: „Phoebe, já jsem… lidi v Sýrii potřebují pomoc a… jsem doktorka. Je to moje práce.“

Já: „Dokdy si musím sbalit?“

Máma: „Zítra odlétám do Ankary.“

Já (odcházím z pokoje): …

Máma: „Phoebe –“

Já: „Co je? Řekla jsem, ať jedeš. Tak jeď.“

Máma: „Moc mě to mrzí, Phoebe.“

Mrzí? To teda fakt LOL.

„Mrzí“ už mě dávno nezajímá.

Když někomu řeknu, že máma pracuje pro Médecins Internationaux, všichni hned: „No ne, to je úžasný – určitě jsi na ni pyšná!“ Nikdo nikdy neřekne: „To je asi fakt na nic, když tvoje máma VĚČNĚ odjíždí na celé MĚSÍCE na místa, kde PADAJÍ BOMBY a VŠICHNI UMÍRAJÍ.“

Nikoho nezajímá, jak to dopadá na mě.

Vyrostla jsem vyloženě bez rodičů. Dobře, táta je po smrti, to je pro nepřítomnost přece jenom lepší omluva než mámin komplex Matky Terezy.

Proč si pořizujete dítě, když s ním nechcete být?

Máme to v rodině. Když máma začala studovat vysokou, babička s dědou se odstěhovali do Hongkongu, kde vyrostli, protože: „Jsme prostě expati a tak to i zůstane, sbohem a šáteček, Bůh ochraňuj královnu.“

Já mít děti nikdy nebudu.

Ráda bych zavolala Polly, ale po včerejšku se s ní nechci bavit.

A pořád mi nepopřála šťastný nový rok.

Středa 3. ledna

#NaVidenouAneboNe

Ráno mě máma vysadila u Kate.

V autě to ještě zkusila: „Phoebe, já vím, že to není úplně nejlepší chvíle. Blíží se ti závěrečné zkoušky, určitě jsi z toho nervózní. Jestli potřebuješ, abych tu zůstala, nikam nepojedu. Můžeme si o tom, prosím tě, promluvit?“

A já na to: „Nepotřebuju, abys tu zůstala. Nepotřebuju od nikoho vůbec nic.“ A pak jsem předstírala, že dělám na telefonu něco strašně důležitého.

U Kate jsem si odnesla věci do svého pokoje (neznám nikoho jiného, kdo by měl u své kmotry vlastní pokoj) a zabouchla jsem za sebou. Ani jsem se s mámou nerozloučila, ale jí to bylo evidentně fuk, protože ani

a) nezaklepala nebo

b) se nepokusila vyrazit dveře.

Je prostě na prvním místě doktorka, pak teprve máma.

Vím to odjakživa.

A loučení už mě dávno přestalo bavit.

Čtvrtek 4. ledna

#Kocicarna

Bydlet u Kate mi vlastně nevadí. Pozitiva převažují negativa, a to v následujícím pořadí:

Pozitivní věci na bydlení u Kate:

- Na rozdíl od mámy už Kate pro Médecins Internationaux nepracuje, tím pádem mi může poskytovat jídlo, střechu nad hlavou a citovou oporu.

- Chová se ke mně jako ke spolubydlící, ne jako k pětiletému děcku.

- Když už mi za něco vynadá, stejně mě to nemůže urazit, protože v rozčilení mluví sprostě a se skotským přízvukem, takže jí skoro nerozumím.

Negativní věci na bydlení u Kate:

- Musím do školy autobusem.

- Hybridní kočky.

Jak je možné, že ty její kočky znám už celou věčnost, a pořád je od sebe nedokážu rozeznat, pokud zrovna nesedí vedle sebe? Liší se od sebe asi jako Kayleigh a Melody Sessionsovy (jednovaječná dvojčata a školní uniforma nejdou dohromady).

Tyhle hybridní kočky jsou teď navíc otravnější než jindy, protože momentálně

- mrouskají a

- mají přísné domácí vězení (a z toho šílí), protože Kate je obě zároveň přihlásila na maraton v páření v High Barnetu, kde je ošustí nějaký hybridní kocour a pak budou mít obě zároveň hybridní koťata.

A protože si ty potvory myslí, že můj pokoj ve skutečnosti patří jim, neustále škrábou na dveře, aby se dostaly dovnitř, a mňoukají, protože to nejde.

Je to tu jako v ústavu pro choromyslné, který řídí střelená Skotka.

Kočka 1: Mňau, mňau, kňour, kňour, škráb, škráb.

Kate: „Mimi, Mimi, dej Phoebe pokoj… Mimi, Mimi, tak je hodná. No jak je hodná?“

Kočka 2: Mňau, sss, škráb, kňour.

Kate: „Sassy, Sassy, pojď k mamince. Tak je hodná, Sassy. No jak je hodná?“

Kočka 1 (předvede strašnou scénu, přičemž převrhne všechno, co není přilepené): …

Kate: „Krucinál, ty krávo jedna pošahaná! Mám tě strčit do bedny?“

Já: …

Máma si pořád dělá legraci, že až bude Kate stará, skončí jako trhlá kočičí dáma, ale – pozor, zpráva dne – to už se dávno stalo.

Kdo vozí svoje kočky až do High Barnetu, aby je nechal obskočit?

Mají tam hybridního kocoura (perského, pochopitelně), a ten bude celý víkend obšťastňovat hybridní kočky a Kate pak hybridní koťata prodá asi tak za pět set liber jedno.

Kdyby jich bylo, dejme tomu, osm, dělá to dohromady čtyři tisíce liber.

Bude to tady jako v kočičárně.

A jen tak mimochodem, nejujetější je, že tyhle dvě kočky jsou máma a dcera. Tak si představte sexuální orgie se svou mámou a pak tohle: kdybyste měly dítě s přítelem své matky a vaše matka s ním taky měla dítě, tak by vaše dítě mělo stejného tátu jako váš bratr/sestra. No není to humus?

Pátek 5. ledna

#Rodina

Máma mi poslala z Ankary mail, ve kterém psala o všech těch úžasných lidech, co jsou v jejím týmu. Prima, že má kolem sebe tak skvělou bandu. A pro ně je určitě senzační, že můžou trávit tolik času s mojí matkou. Třeba mi o ní jednou budou vyprávět.

Od Polly pořád nic.

Takhle dlouho jsme na sebe ještě nikdy nemlčely. Možná bych měla ověřit, jestli ji Tristan Tříkolka Murphy někde nedrží násilím.

Sobota 6. ledna

#HormonalniKoktejlJePeklo

Nakonec jsem Polly nenapsala.

Napadlo mě navrhnout jí, že můžeme zajít do Starbucks, ale pak jsem si říkala, že by mi bylo ještě hůř, kdyby odepsala něco jako: „Ty jo, promiň, Phoebe, ale já vyrazím do Starbucks s Tristanem. Teď spolu chodíme, pro nikoho dalšího už ve svém životě nemám místo.“

16.00

Tak si to představte.

Našla jsem Katiny staré medicínské učebnice a ty mi mění život.

Ukázalo se, že je Polly obětí chemické smršti, která jí zuří v mozku.

Neovladatelné výkyvy hladiny fenylethylaminu v zásadě způsobují změnu osobnosti. Než jí v mozku vzkypěly chemické látky, byla normální člověk, který viděl Tristana takového, jaký byl/je: jako šestnáctiletého blbečka, co neumí jezdit na kole.

Jenže pak najednou – bum, prásk, třísk. Vyrojily se hormony lásky a teď se zmůže leda na: „Panebože, Tristan je tak sexy, Tristan je tak chytrej, Tristan je úplně všechno!“

Což mě přivedlo k úvaze: pro Polly už je evidentně pozdě (RIP její nekonečně skvělé povaze, chytré hlavě a smyslu pro humor), pořád ale můžu předejít tomu, abych se stala další obětí téhle kruté nemoci. Jsem připravená, tudíž daný chemický proces ve svém mozku rozpoznám včas a budu se moct bránit.

Konec ukázky

Table of Contents

Pondělí 1. ledna #StastnyNovyRokMne

Úterý 2. ledna #StastnyNovyRokPokracuje

Středa 3. ledna #NaVidenouAneboNe

Čtvrtek 4. ledna #Kocicarna

Pátek 5. ledna #Rodina

Sobota 6. ledna #HormonalniKoktejlJePeklo