Copyright © 2020 by Nora Roberts

Translation © Soňa Tobiášová, 2021

Copyright © ALPRESS, s. r. o.

Všechna práva vyhrazena.

Žádnou část knihy není dovoleno užít

nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez písemného

souhlasu držitele práv, s výjimkou krátkých citací

nebo odkazů, které tvoří součást kritického hodnocení.

Z anglického originálu HIDEAWAY

vydaného nakladatelstvím St. Martin‘s Press

přeložila Sonia Tobiášová

Redakční úprava Otilie Grezlová

Grafická úprava obálky Tomáš Řízek

Vydalo nakladatelství Alpress, s. r. o., Frýdek-Místek,

v edici Klokan, 2021

shop@alpress.cz

Vydání první

ISBN 978-80-7633-464-9

Mé rodině, spřízněné pokrevně i srdcem

ČÁST I.

ZTRACENÁ NEVINNOST

Na dcerách záleží.

J. M. Barrie

Malé dítě miluje každého, přátelé. Je plné něhy až do chvíle, kdy se mu něco zlého stane.

Flannery O’Connor

Kapitola 1

Big Sur 2001

Když Liam Sullivan ve věku devadesáti dvou let zemřel pokojně ve spánku po boku své ženy, s níž prožil šedesát pět let, celý svět plakal.

Oplakával odchod ikony.

Narodil se v nuzné chalupě v irské vesnici Glendree v hrabství Clare jako sedmé a nejmladší děcko Seamuse a Ailish Sullivanových. V dětství poznal, co je hlad, nikdy nezapomněl na chuť matčina chlebového pudinku – nebo úder její tvrdé dlaně, pokud si to zasloužil.

O nejstaršího bratra a strýce přišel v první válce a oplakal sestru, jež zemřela v osmnácti při porodu druhého dítěte. Věděl, jak bolí záda při orbě s koněm jménem Moon; uměl ostříhat ovci, podojit krávu či zabít jehně a postavit kamennou zeď.

Po celý život vzpomínal i na rodinné večery u krbu – na vůni pálené rašeliny, andělský hlas matky, když zpívala, a na otcův úsměv, když ji pozoroval a doprovázel na housle.

A taky na tanec.

Sám Liam si občas zpěvem vydělal pár pencí v hospodě, kde místní nad pivem rozmlouvali o farmaření a politice. Jeho jasný tenor dokázal obměkčit nejedno srdce a jeho hbité taneční kroky mnohé rozveselit.

Toužil však umět víc než orat či dojit a vydělat víc než pár pencí v hostinci.

Krátce před sedmnáctými narozeninami z domova odešel a spolu s mnoha dalšími přetrpěl cestu za oceán v přeplněném podpalubí. Když bouře loď rozhoupala a vzduch se naplnil pachem zvratků a děsu, děkoval Liam Bohu za svou železnou konstituci.

Trávil čas psaním dopisů, jež chtěl odeslat domů, hned jak se vylodí, nebo cestujícím zvedal náladu zpěvem a tancem. Zažil i flirt a několik prvních polibků s dívkou s vlasy jako len. Jmenovala se Mary a putovala z Corku do Brooklynu, kde se měla stát služebnou v lepším domě.

S Mary po boku konečně vystoupil z lodi, nadechl se čerstvého vzduchu a zíral na kamennou dámu s pochodní v ruce. Pochopil, že teprve teď jeho život skutečně začíná.

Tolik barev, zvuků a pohybu, tolik lidí na jednom místě! Tohle nebyl jen vzdálený, ale docela jiný svět.

Jeho nový svět.

Nastoupil jako řezník-učeň u bratra své matky Michaela Donahuea v konzervárenské čtvrti. Strýcova rodina ho vřele přijala, dostal postel v pokoji se dvěma bratránky, a třebaže zvuky a pachy jatek nesnášel, na živobytí si vydělal.

Stále však snil o něčem lepším.

A to něco poprvé zahlédl, když část těžce vydělané mzdy vyměnil za lístky do biografu. Při pohledu na kouzelný svět stříbrného plátna docela zapomněl na zvuky jatek i na pěknou Mary na vedlejším sedadle. Tady měl před očima všechno, co si člověk může přát. Opojné obrazy s krásnými ženami a mužnými hrdiny, fantazie plné dramat i radosti. Když se probral ze zasnění a rozhlédl se, uviděl užaslé tváře publika, slzy dojetí, slyšel smích a potlesk.

Tohle je ta pravá potrava pro hladovějící, pomyslel si, hřejivá poduška a světlo ve tmě pro všechny poničené duše.

A tak se rok po tom, co z paluby poprvé zahlédl newyorské panorama, vydal na západ.

Na cestě se živil příležitostnou prací a neustále žasl nad rozlohou nové země, její mnohotvárností a proměnlivostí. Spal na polích, ve stodolách nebo v kůlnách u hospod, kde si na postel vydělal zpěvem.

Jednu noc strávil i ve vězení po ostřejší výměně názorů v místě zvaném Wichita.

Naučil se naskakovat na vlaky a vyhýbat se policajtům a – jak později opakoval v mnoha interview – užil si jízdu svého života.

Když téměř po dvou letech dorazil k velkému bílému nápisu HOLLYWOODLAND, přísahal si, že tady konečně najde slávu a bohatství.

Zpočátku se protloukal díky své bystrosti, silným pažím a hlasu. Uměl se lidem vemluvit do přízně, najít si práci na stavbách. Při ní si často prozpěvoval, přehrával známé scény z filmů a učil se všemožné přízvuky, které cestou na západ zaslechl.

Nástup zvukového filmu totiž všechno změnil. Hvězdy němé éry, které měly příliš ostré nebo nevýrazné hlasy, často rychle zapadly.

Liamova chvíle přišla, když ho při stavbě zvukového studia uslyšel zpívat režisér – a to právě melodii z chystaného muzikálu.

Liam dobře věděl, že hlavní mužská hvězda zpívat neumí a že režisér hledá nový hlas. Stačilo být tedy ve správnou chvíli na správném místě, aby se oním hlasem stal právě on.

Jeho tvář se sice na plátně neobjevila, ale zpěv publikum zaujal a otevřel mu dveře dál.

Brzy dostal roličku, v níž poprvé na plátně řekl několik vět.

Jedna drobná šance střídala druhou jako stavební kameny, k nimž mohl přidal pilnou práci, talent a nezdolnou energii Sullivanových. Venkovský kluk z Clare tak brzy získal první smlouvu a agenta, s nímž mohl ve Zlatém věku Hollywoodu zahájit kariéru pro několik dalších desetiletí i generací.

Pak potkal svou Rosemary – okouzlující a žádanou Rosemary Ryanovou – s níž zazářil v muzikálu, jednom z pěti filmů, které spolu natočili. Filmové studio schválně přiživovalo klepy společenských rubrik, což v jejich případě vlastně nebylo třeba.

Vzali se sotva rok od chvíle, kdy se poprvé setkali, a líbánky strávili v rodném Irsku – u Sullivanů i u nevěstiny rodiny v Mayo.

Brzy si nechali postavit výstavný dům v Beverly Hills, narodil se jim syn a později dcera.

Koupili rovněž pozemek v Big Sur, protože stejně jako v jejich případě šlo o lásku na první pohled, a letní sídlo s výhledem na oceán nazvali Sullivanovo doupě. Nejprve tam jezdili spíše odpočívat, během let se však stal jejich skutečným domovem.

Jejich syn Hugh podědil herecký talent a jako první z generace slavných Sullivanů vyrostl na plátně z dětské hvězdy v hlavního mužského protagonistu. Dcera Maureen si zvolila kariéru na newyorské Broadwayi.

Hugh se stal otcem jejich prvního vnoučete krátce předtím, než jeho žena a láska jeho života zemřela při letecké katastrofě; vracela se z natáčení v Montaně.

Když měl vnuk Aidan dojem, že v blonďaté krásce Charlottě Dupontové našel ženu svých snů, oženil se ve velkém stylu, jak bylo v rodině zvykem (exkluzivní fotografie zveřejnil i časopis People), a koupil pro ni haciendu v Holmby Hills. Z tohoto svazku vzešla pravnučka Liama a Rosemary – Caitlyn.

Caitlyn Ryanová Sullivanová ze čtvrté generace hollywoodských hvězd se rázem stala miláčkem publika, když jako sotva dvouletá zazářila v roli šibalského batolete hledajícího tatínka ve filmu Will Daddy Make Three?.

Její výkon podle recenzí prý dokonce zastínil oba hlavní představitele, což zahrnovalo i její matku, a to v jistých kruzích přece jen vzbudilo pohoršení.

Mohlo jít o její první a poslední dětskou roli, ale dědeček se ji rozhodl obsadit znovu v šesti letech, a tak si zahrála prozíravou Mary Kate ve snímku Donovan’s Dream, kdy se před kamerou sešla s otcem, dědou, pradědem a prababičkou.

Natáčelo se šest týdnů v Irsku a Kate své repliky odříkávala s irským přízvukem, jako by se v Irsku narodila.

Pro Liama byl tento po všech stránkách úspěšný film filmem posledním. V jednom z rozhovorů ke konci života, usazený pod kvetoucí švestkou a zahleděný na nekonečný oceán, prohlásil podobně jako Donovan v onom filmu, že jeho sen se naplnil. Natočil prý krásný film se ženou, která stála šedesát let po jeho boku, a zahrál si v něm se synem, vnukem a pravnučkou, sluníčkem Cate.

Filmování pro něj bylo celoživotním dobrodružstvím, jak se vyjádřil, a tímto počinem ho příjemně završil.

Za chladného, jasného únorového odpoledne, tři týdny po jeho smrti, sezvala Rosemary na Big Sur rodinu a pár přátel, aby na Liama a jeho radostný život společně zavzpomínali.

Oficiální pohřeb za přítomnosti významných osobností se konal krátce předtím v Los Angeles, a tak šlo jen o jakési přátelské setkání.

I tady došlo na proslovy, veselé historky z natáčení, ale i na slzy. Přitom si užili hudby, jídla a pití a děti si dosyta vyhrály.

Rosemary, s vlasy jako sníh na vrcholcích nedalekých Santa Lucias, se poněkud znaveně usadila u velkého krbu ve společenské místnosti. Měla odtamtud výhled na děti venku, kterým chlad při hře vůbec nevadil, a taky na moře za nimi.

Když se k ní přišel posadit syn, vzala ho za ruku. „Možná si řekneš, že jsem starý blázen, Hughu, ale pořád ho tady cítím, jako by seděl vedle mě,“ ozvala se s nepatrným irským přízvukem, jaký míval i její manžel.

„Jak bych mohl, když to mám taky tak?“

Rosemary s praktickým krátkým sestřihem se k němu natočila a v zelených očích jí zajiskřilo. „Tvoje sestra Maureen by asi kroutila hlavou. Jak jsem vůbec mohla porodit tak střízlivě uvažující děvče?“

Vzala si šálek s čajem, který jí syn podával, a povytáhla obočí. „Jestlipak je v něm trocha whisky?“

„Vím přece, co máš ráda…“

Rosemary usrkla trochu čaje a povzdechla si. Pak se zadívala synovi do tváře. Jak je podobný svému otci, pomyslela si. Její chlapec, zatraceně pohledný Ir. Už měl sice vlasy prokvetlé stříbrnými nitkami, ale oči stále zářivě modré.

„Já vím, že jsi těžce nesl ztrátu Livvy, tak náhlou a krutou. Pořád ji vidím v naší Caitlyn – a nejen pokud jde o vzhled, ale taky v její radosti, umanutosti, v tom světle, co v ní je… Asi zase plácám.“

„Ale ne, vidím to podobně. Když se zasměje, jako bych slyšel Livvy. Je to naše sluníčko.“

„Jako byla pro mě a pro tvého otce. Jsem ráda, žes po dlouhých letech samoty našel Lily – tak dobrou mámu jejím dětem a babičku pro naši Cate.“

„Já taky.“

„A protože to tak vyšlo, i naše Maureen, její děti a vnoučata jsou spokojení, učinila jsem rozhodnutí…“

„Jaké?“

„O tom, jak strávím zbytek života. Miluju tenhle dům,“ dodala šeptem. „Ten pozemek a krajinu. Znám je už dobře v každém světle a v každém období. Vždyť víš, že jsme dům v L.A. neprodali vlastně jen ze sentimentálních důvodů nebo proto, aby bylo kde bydlet, když pracujeme ve městě…“

„Chceš ho snad prodat teď?“

„Ne, i k němu se váže spousta milých vzpomínek. Ještě máme dům v New Yorku, který připadne Maureen, tak se chci zeptat, o který stojíš ty? O tenhle, nebo o ten v Los Angeles? Potřebuju to vědět, než odjedu do Irska.“

„Na návštěvu?“

„Napořád. Počkej,“ zarazila ho, když chtěl něco namítnout. „Žila jsem sice v Bostonu od deseti let, ale v Irsku mám pořád rodinu a tvůj otec taky.“

Syn položil ruku na její a pohybem hlavy ukázal na děti za oknem. „Rodinu máš i tady.“

„Jasně. Tady, v New Yorku, v Bostonu, v Clare a v Mayo, a teď už dokonce i v Londýně. Bože, to jsme se ale rozrostli, viď?“

„Rozhodně ano.“

„A doufám, že mě všichni někdy přijedou navštívit. Ale teď si přeju být právě tam, v Irsku, v tom tichu a zeleni.“

Pousmála se a mrkla na něj. „Stařenka, co peče tmavý chleba a plete šály.“

„Vždyť péct ani plést neumíš!“

„Ha,“ plácla ho po ruce. „Ale budu mít dost času se to naučit, i když jsem stará! Takže: Já vím, že s Lily domov máte, ale je na čase se podělit, jak se říká. Bůhsuď, jak se nám s Liamem podařilo shromáždit takový majetek jen tím, že jsme dělali, co nás bavilo.“

„Talent,“ prohodil syn a jemně se prstem dotkl její hlavy, „a taky chytrost.“

„Ty nám asi nechyběly. A tak teď můžu rozdávat. Já stojím o tu hezkou chatu, co jsme koupili v Mayo. Takže co ty, Hughu? Beverly Hills, nebo Big Sur?“

„Chci tenhle. Ty víš, že tady to miluju. Ani ses nemusela ptát,“ dodal, když se na něj matka usmála.

„No ano, znám tě dobře. Tak domluveno – je tvůj. Vím, že se o něj budeš dobře starat.“

„To jistě, ale…“

„Neodmlouvej, už jsem se rozhodla. Já přece vím, že sem budu moct kdykoli přijet na návštěvu, což mám taky v plánu. Ale trávili jsme tady s tvým otcem krásné roky a chci, abyste v tom pokračovali.“

Plácla ho po ruce a ukázala ven, kde malá Cate právě předváděla, jak umí chodit po rukou. „Podívej, taková pěkná budoucnost. Jsem moc vděčná, že jsem k tomu pomohla.“

Zatímco Cate bavila své mladší sestřenky, její rodiče se v hostinském pokoji pustili do hádky.

Charlotte s vlasy staženými do drdolu přecházela sem tam po místnosti a lodičky značky Louboutin klapaly jako netrpělivé prsty. Divoká energie, která na ní Aidana dřív tolik vzrušovala, se náhle zdála únavná.

„Kruci, Aidane, já už chci pryč!“

„Však pojedeme. Zítra odpoledne, jak jsme se domluvili.“

Charlotte se prudce otočila, pevně semkla rty a v očích se jí zaleskly zlostné slzy. Jemné zimní světlo, procházející prosklenými dveřmi, se jí třpytilo ve vlasech.

„Mám toho po krk, copak to nechápeš? Nevidíš, že mám nervy na pochodu? Proč sakra musíme ještě na tu společnou snídani? Nestačí, že jsme s nimi včera večeřeli a strávili tu celý dnešek? A předtím pohřeb! Nekonečný pohřeb. Kolik historek o slavném Liamovi podle tebe ještě snesu?“

Kdysi věřil, že Charlotte pevné vazby jeho velké rodiny chápe, později doufal, že je chápat začne, ale oběma už bylo jasné, že je jen snáší.

Dokud je snášet nepřestala.

Unavený do morku kostí si alespoň natáhl nohy a zkřížil je v kotnících. Kvůli nové roli si nechal narůst vousy, které ho svědily a obtěžovaly.

Nesnášel je a svoji ženu v tu chvíli taky.

Ještě nedávno měl dojem, že se hádkám konečně naučili předcházet, a náhle se zase ocitli na šikmé ploše. „Je to důležité pro babičku, tátu, pro mě i zbytek rodiny.“

„Tvoje rodina mě sežere zaživa!“

Otočila se na patě a dramaticky rozhodila pažemi. Tolik divadla kvůli pár hodinám navíc, pomyslel si Aidan.

„Už jen jedna noc, Charlotto, a na večeři nás tu zůstane jen pár. Zítra touhle dobou už budeme doma. Jsou tu přece pořád hosti, i teď bychom měli být dole a věnovat se jim.“

„Tak ať se o ně stará babička. Nebo tvůj otec nebo ty! Proč se aspoň já nemůžu vrátit domů dřív?“

„Protože je to tátovo letadlo a dohodli jsme se, že poletíme všichni společně. Ještě chvíli bychom snad mohli držet spolu, ne?“

„Kdybychom měli vlastní letadlo, nemusela bych tady trčet!“

Aidan cítil tepavou bolest za očima. „Vážně s tím musíš zase začínat? A právě teď?“

Charlotte pokrčila rameny. „Nikomu bych nechyběla.“

Aidan na ni zkusit zapůsobit úsměvem. Už věděl, že jeho žena reaguje mnohem líp na lichotky než přísnost. „Mně ano.“

Povzdechla si, ale úsměv mu oplatila.

A byl to ten úsměv, při němž poskočí srdce každému chlapovi.

„Já vím, že jsem otravná…“

„No ano, ale moje.“

Krátce se zasmála a běžela se mu schoulit na klín. „Omlouvám se, zlato. Teda skoro. Víš, že mi to tady vždycky nahánělo husí kůži. Je to tak izolované od světa, že z toho mám klaustrofobii, i když to asi zní divně.“

Věděl, že hladit ji po vlasech, které si pečlivě upravila, by byla chyba, a tak ji jen zlehka políbil na spánek. „Já to chápu, ale je to jen do zítřka. Vydrž to prosím, ještě jeden večer – kvůli babičce, tátovi i mně.“

Charlotte sykavě vydechla, šťouchla ho do ramene a předvedla mu svůj pověstný rozzlobený výraz – našpulené rtíky a blankytné oči s přimhouřenými řasami. „Ale za to si určitě něco hezkého zasloužím, ne?“

„Co třeba prodloužený víkend v Cabo?“

Charlotte vzrušeně vydechla a popadla ho oběma rukama za bradu. „Myslíš to vážně?“

„Ještě mám dva týdny volno, než začneme natáčet.“ Přejel si rukou po vousech. „Pár dní na pláži si můžeme dovolit. Cate bude taky nadšená.“

„Ta přece musí do školy, Aidane.“

„Tak vezmeme i její domácí učitelku.“

„A co takhle?“ Charlotte se k němu přitiskla celým tělem, stále ve smutečních šatech, a objala ho. „Cate by mohla strávit prodloužený víkend s Hughem a Lily, což by se jí taky moc líbilo, a my bychom si užili jeden druhého v Cabo.“ Políbila ho. „Jen my dva. Nemyslíš, že bychom taky potřebovali být někdy sami?“

Asi má pravdu, pomyslel si Aidan. Na manželství je třeba pracovat. Cate opouštěl vždycky nerad, ale pro jednou to snese. „Myslím, že se to dá zařídit.“

„Super! Hned napíšu Grantovi, jestli by mi příští týden nedal trochu do těla. Musím mít perfektní tělo do plavek.“

„To už přece máš.“

„Miluju tvoje lichotky. Ale uvidíme, co řekne můj drsný trenér. Jú!“ Seskočila mu z klína. „Musím taky na nákupy!“

„Právě teď musíme oba zpátky dolů.“

Po tváři jí přelétl rozmrzelý výraz, ale ovládla se. „No dobře, máš pravdu. Tak já si jen upravím obličej.“

„Ten je rozkošný jako vždycky.“

„Sladký manžel…“ Ukázala na něj cestou k zrcadlu, ale pak se zarazila. „Díky, Aidane. Ty poslední dva týdny nebyly pro nikoho z nás lehké – všechny ty vzpomínkové akce a sešlosti… Jestli na pár dní vypadneme, moc nám to prospěje. Hned budu dole.“

Zatímco se její rodiče usmiřovali, Cate venku organizovala hru na schovávanou jako poslední bod programu končícího dne. Na tu se všechny děti vždy těšily. Měla přísná pravidla a taky bonusové body.

Teď se mládež dohodla, že schovat se smějí pouze venku – protože několik rodičů bylo proti jejich pobíhání po domě – ten, kdo piká, dostane bod za každého nalezeného a první nalezený se postaví k pikole. Kdyby mu bylo méně než šest let, smí si vzít při hledání někoho na pomoc.

A pokud by někoho třikrát za sebou nenašli, dostane deset bonusových bodů.

Cate se na hru celý den připravovala, a tak už věděla, že ji vyhraje.

Jakmile jedenáctiletý Boyd začal jako první odpočítávat, vyrazila tryskem mezi stromy. Boyd byl z New Yorku a navštěvoval Big Sur s babičkou jen párkrát do roka, proto pozemek tak dobře neznal.

Cate si navíc už předem vybrala dobré místo, kde se ukrýt.

Ještě stihla zvednout oči v sloup, když zahlédla pětiletou sestřenku Avu, jak leze pod stůl zakrytý bílým ubrusem. Tam ji Boyd přece najde za pár minut.

Málem se zastavila, aby Avě poradila lepší místo, ale pak běžela dál. Tady si musí každý poradit sám!

Většina hostí už odešla, nebo se k odchodu chystala. Přesto se mnoho dospělých stále pohybovalo v patiu, kolem venkovních barů nebo posedávalo u ohnišť. Když si Cate uvědomila, proč se všichni sešli, znovu ji bodlo u srdce.

Měla praděda moc ráda. Vždycky si našel chvíli na nějakou historku a v kapse nosil citronové bonbony. Moc plakala, když jí tatínek přišel říct, že děda odešel do nebe. I on měl slzy v očích, když ji utěšoval, že děda prožil dlouhý, šťastný život a všichni na něj budou vzpomínat.

Vzpomněla si na repliku z filmu, kde spolu hráli. Usazený na kamenné zídce s pohledem upřeným do dálky pronesl: „Náš život je poznamenaný dobrými i zlými činy, děvenko. Co uděláme, jsou takové stopy, podle nichž nás druzí posuzují a na které později vzpomínají.“

Cate vzpomínala na jeho objetí a citronové kapsle. Proběhla kolem garáže a mířila do ohrazené zahrady. Ještě stále slyšela hlasy z teras a dvorků. Musí až k velkému stromu. Vyšplhá na třetí větev, skryje se za kmenem ve voňavém listí a tam ji nikdo nenajde!

Černé vlasy jí v běhu poletovaly. Chůva Nina jí je ráno po stranách sepnula sponkami s motýlky, aby jí nepadaly do tváře. Jasně modrýma očima vzrušeně těkala po okolí, když proběhla kolem chaty pro hosty, od níž vedly schody dolů na malou pláž a bazén s výhledem na moře.

Dopoledne si ještě musela obléknout šaty, aby vypadala důstojně, později se ale převlékla do svetru a džín, které jí Nina připravila. Na svetr sice musela dávat pozor, ale kalhoty směla trochu umazat.

„Já to vyhraju,“ šeptala si pro sebe, když se chytila spodní větve kalifornského vavřínu a růžovou teniskou se zapřela o kmen.

Zaslechla nějaké kroky, ale věděla, že to ještě nemůže být Boyd. Přesto se jí srdce leknutím sevřelo.

Když se otočila, uviděla muže ve stejnokroji číšníka se světlými vlasy staženými do culíku. Na očích měl sluneční brýle, které odrážely světlo.

Zazubila se a přitiskla si prst na rty. „Ššt, hrajeme na schovku.“

Také se na ni usmál. „Nechceš vysadit?“ prohodil a přistoupil blíž.

Cate pocítila ostrou bolest ze strany na krku a ohnala se, jako by se chtěla zbavit nějakého hmyzu.

Hned na to se jí zatmělo před očima a pak už necítila vůbec nic.

Muž jí během několika sekund ucpal ústa a svázal nohy a ruce. Spíš jen pro jistotu, dávka ji měla uspat na několik hodin.

Nevážila skoro nic, a jako chlap v plné síle by k připravenému vozíku snadno odnesl i dospělou ženu.

Schoval ji v rychlosti do skříně servírovacího vozíku a ten dotlačil k připravené dodávce. Vyjel s ním po rampě nahoru a zabouchl dveře.

Během pár minut už sjížděl po silnici vinoucí se kolem soukromého poloostrova. Kód u bezpečnostní brány vyťukal rukou v rukavici. Když se otevřela, odbočil k dálnici číslo 1.

Odolal pokušení stáhnout si falešné vousy a paruku.

Ještě chvíli s tím krámem na hlavě vydrží, nejede přece daleko. A to děcko za deset miliónů bude mít pod zámkem v luxusní chatě, jejíž majitelé zrovna odjeli na Maui, ještě než se po něm doma začnou shánět.

Když sjel z dálnice a začal stoupat k místu, kde si nějaký prachatý pitomec nechal na skále postavit drahý víkendový dům, začal si pískat veselou melodii.

Všechno šlo přece jako po másle!

Viděl, že jeho parťák netrpělivě přechází po terase v patře chaty. Další pitomec, napadlo ho.

Vždyť mají všechno vychytané. Holku budou držet v limbu, ale pro jistotu si nechají masky. A za pár dní z nich taky budou pracháči, děcko se vrátí k zasraným Sullivanům a on se pod jiným jménem vydá do Mosambiku, aby si užil slunce ve velkém stylu.

Zastavil s dodávkou vedle chaty, která ze silnice nebyla vidět, a tak se nemusel obávat, že by tam auto někdo pod stromy zahlédl.

Než stihl vystoupit, parťák seběhl dolů.

„Máš ji?“ vydechl.

„Jasně, kruci, to byla hračka.“

„Víš jistě, že tě nikdo neviděl? Co když…?“

„Ježíši, Denby, uklidni se.“

„Řeklo se žádná jména,“ zasyčel Denby v černých brýlích a začal se rozhlížet, jako by měl z lesa někdo vyběhnout. „Mohla by nás slyšet.“

„Je v limbu. Honem s ní nahoru do pokoje, ať se můžu zbavit těch fousů. Potřebuju pivo.“

„Musím pro masku. Nejsi doktor a nemůžeš přesně vědět, jak moc holka spí.“

„Tak fajn, ale hoď sebou. Mně stačí tohle.“ Přejel si rukou po vousech.

Denby se po chvilce vrátil v masce klauna a řehtal se na celé kolo. „Jestli se probudí, než ji přeneseme, nejspíš hned omdlí hrůzou.“

„Trochu vyděsit ji neškodí, aby spolupracovala, čubka jedna bohatá.“

„Jasně. Sice nejsi Tim Curry, ale myslím, že to postačí.“

„Je nahoře všechno připravené?“ zeptal se a hodil si dítě přes rameno.

„Jistě. Všechna okna jsou na zámek. Pořád je z nich výhled na okolní hory, ale ten si asi moc neužije, když ji držíme v limbu,“ řekl Denby, když vcházel za parťákem do luxusní haly.

Vtom se parťákovi z telefonu na opasku ozvala skladba The Mexican Dance a Denby nadskočil. „Krucinál, Grante!“

Grant Sparks se jen zachechtal. „Právě jsi řekl mé jméno, chytráku.“ Vynesl Cate do patra a otevřel dveře do pokoje s klenutým stropem. „A zůstaň v klidu,“ dodal, „to je jen textovka od mojí kočky.“

Onen pokoj zvolili hlavně proto, že neměl okna v průčelí a byl propojený s koupelnou. Grant shodil dítě na postel se sloupky a laciným povlečením, které narychlo koupili a zase ho plánovali odnést.

Koupelnu potřebovali proto, aby děcko nemuseli vodit na záchod, případně po něm uklízet nepořádek. Špinavé povlečení se hodí do pračky a na místo přijde zpět to původní. Až bude po všem, vytáhnou jen hřebíky ze zámků na oknech a nikdo nepozná, že v chatě vůbec byli.

Grant se rozhlédl a spokojeně přikývl, že Denby odstranil všechno, co by ta holka mohla použít jako zbraň nebo k vytlučení okna. Kdyby na to měla sílu. Což sice pod vlivem drogy nebylo pravděpodobné, ale proč riskovat?

„Odšrouboval jsi všechny žárovky?“

„Všechny do jedné.“

„Super, jen ať je hezky ve tmě. Tak do toho, přeřízni jí pouta a vyndej roubík. Až se probere a bude chtít na záchod, nemusí se podělat do postele. Bouchat na dveře a křičet si tady může, jak chce.“

„Jak dlouho asi bude spát?“

„Pár hodin. Pak jí přineseme trochu vylepšenou polívku a ta ji uspí na celou noc.“

„A kdy jim chceš zavolat?“

„Až se setmí. Vždyť ji ještě ani nezačali hledat. Děcka si totiž hrála na schovku, přesně podle plánu, a ona mi vběhla přímo do náruče.“

Grant plácl Denbyho po zádech. „Snadný jak facka. Dodělej to tady a hlavně nezapomeň zamknout. Já si konečně můžu sundat tuhle maškaru.“ Stáhl si z hlavy paruku i síťku pod ní a odhalil nakrátko ostříhané tmavé vlasy. „A pak pojedu na pivo.“

Kapitola 2

Hosté se rozešli. V domě zbyla v podstatě jen rodina, a tak se Charlotte povinně posadila k Rosemary a zapředla hovor s Lily i Hughem. Neustále si přitom připomínala, že když se vynasnaží, odměna bude stát za to.

A že se snažit musela. Lily se sice tvářila jako velká herečka, protože ji párkrát nominovali na Oscara (ale nikdy ho nedostala!), a přesto dávala Charlottě neustále najevo svoji nelibost.

Kruci, nepřátelství z ní přímo sálalo, jen co se Charlotte k té čarodějnici s pitomým jižanským přízvukem přiblížila.

Ale ona taky uměla hrát a dobře. A tak se usmívala, když se Lily ochraptěle čemusi smála, i když jí ten smích přišel stejně falešný jako její proslulé rudé vlasy.

Charlotte popíjela combo, které Hugh namíchal u baru. Aspoň že Sullivanovi uměli připravit dobré pití.

Rozhodla se tedy usmívat, popíjet a tvářit se, že ji další historka o svatém Liamovi skutečně zajímá.

Musela prostě ještě chvíli vydržet.

Když slunce kleslo nad oceán, vběhly do domu děti. Špinavé, hlučné a hladové jako vždycky.

Bylo třeba umýt jim ruce a obličeje, v některých případech je převléknout, aby vůbec mohly ke stolu. Ty starší si směly vybrat film, na který se podívají v domácím kině, ty mladší chůvy uloží, aby dospělí mohli v klidu povečeřet.

Chůvy v kuchyni dětem připravovaly dohodnutá jídla – musely dbát na to, že některé trpí alergií nebo nesnáší laktózu, jiné je vychované ve veganské rodině.

Nina zvedla hlavu od krájení ovoce a v rychlosti děti přepočítala. Usmála se na Boyda, který se nenápadně natáhl pro jeden pečený brambor.

„Caitlyn snad nemá hlad?“

„To nevím,“ pokrčil rameny a ochutnal omáčku. „Ale ona nevyhrála. Možná to bude tvrdit, ale je diskvalifikovaná.“ Protože jeho chůva měla práci s malou sestrou, rychle si vzal ještě sušenku, i když to měl před večeří zakázané. „Nepřišla, když jsme volali, že už se nehraje, takže to neplatí.“

„Ona se s vámi nevrátila?“

Kluk bleskově zhltl sušenku, aby nemusel poslouchat výčitky chůvy – jako by vůbec nějakou potřeboval!

„Nikdo ji nenašel, takže bude tvrdit, že vyhrála, ale nevyhrála. Možná se schovala někde v domě, a to by byl podvod. Prostě má smůlu – nevyhrála.“

„Caitlyn přece nepodvádí.“ Nina si otřela ruce a vydala se svoji svěřenkyni hledat.

Zašla do jejího pokoje, jestli si tam nezaběhla na záchod. Nahlédla do jiných pokojů a v rychlosti prošla celé horní patro. Některé dveře zůstaly zamčené, a tak vyšla na zastřešenou terasu a zavolala Cate jménem – spíš netrpělivě než starostlivě.

Sešla po můstku k bazénu po straně domu, po chvíli se vrátila a vydala se do zahrady.

Konec ukázky

Table of Contents

ČÁST I. ZTRACENÁ NEVINNOST

Kapitola 1

Kapitola 2

ČÁST II. DALŠÍ ODBOČKA

ČÁST III. PÉČE O KOŘENY

ČÁST IV. TEMNÁ A SVĚTLÁ LÁSKA