Kniha vychází s podporou pana Ludvíka Hegrlíka.

© Miroslav Bárta, 2021

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

ISBN epub 978-80-7565-400-7

Velká společnost je taková, ve které muži sázejí stromy, o nichž vědí, že v jejich stínu nebudou odpočívat.

antický citát

Oli a Albimu

PODĚKOVÁNÍ

Musí to mít příběh…

Každý, kdo žil či žije v okolí Hradčanské v Praze 6, nepochybně zná restauraci Na Rozhraní. Výborná kuchyně, obsluha i prostředí, kam dlouho chodíval i můj kamarád Jiří Menzel. Tady jsme se také poprvé sešli i s Petrem Horkým k debatě nad námi připravovaným filmem Civilizace. Seděli jsme venku, bylo horko a kolem nás panoval čilý dopravní ruch. Po covidu-19 ještě nebylo ani vidu, ani slechu. Pamatuji si taky, že mi většinu doby svítilo sluníčko do očí. Po chvíli našeho vyprávění o tom, co by ve filmu mělo být, kde to natočíme a podobně, nastalo na chvilku ticho. Potom Jiří pronesl větu, která mě hluboko ovlivnila a snad – věřím – přispěla i k lepšímu formátu této knihy. Řekl: ten film musí mít příběh, jinak na to nebude nikdo chodit. Od té doby se snažím mnohem víc vyvážit vše vědecké, co chci sdělit, tím, co lidem – jak divákům, tak čtenářům – umožní předkládanou teorii vývoje civilizací snáze pochopit. Konečně týká se každého z nás. Poté jsme absolvovali celou řadu debat na téma kolapsů civilizací, ať již u Jirky doma na Hradčanské, nebo na jeho milované Mallorce. Snad to bude poznat. Jiří Menzel byl geniální vypravěč.

Na tomto místě bych dále chtěl poděkovat všem, kteří dlouhá léta se mnou sdíleli zájem o srovnávací studium civilizací a dlouhé časové řady v historii lidstva a přicházeli neúnavně s nápady, kritikou a připomínkami. Příběh této knížky, který následuje, jim vděčí za mnohé. Byli to zejména Vladimír Beneš, Vladimír Brůna, Václav Cílek, Václav Dejčmar, Dana Drábová, Pavel Dvořák, Roman Fiala, Otakar Fojt, Otakar Foltýn, Petr Gazdík, Petr Glogar, Karel Havlíček, Ludvík Hegrlík, Petr Horký, Karel Janeček, Josef Jíša, Martina Kociánová, Martin Kovář, Jaromír Kroužek, Radek Mařík, Vladimír Mařík, Jiří Melzer, Jiří Menzel, Václav Moravec, Evžen Neustupný, Jiří Padevět, Petr Pokorný, Jaroslav Řasa, Karel Řehka, Jozef Sikela, Jiří Šuchman, Tomáš Tureček, Jan Turek, Monika Vondráková a Tomáš Zima. Naše diskuse mě dovedly až sem, za všechny případné chyby však nesu odpovědnost pouze já sám. Stejný dík patří za neutuchající zájem a podporu Františkovi a Lence Piškaninovým.

Karel Havlíček, Otakar Foltýn, Martin Kovář, Mojmír Urbánek a Otakar Fojt byli tak velkorysí, že části nebo celý rukopis kriticky pročetli a přispěli mnoha trefnými pozorováními, poznámkami a kritikou. Zatímco text jako takový z jejich úsilí významně profituje, všechny případné chyby a omyly jdou pouze na vrub autora. Velký dík patří Josefu Formánkovi, který mi na poslední chvíli osvětlil význam příběhů a jejich roli v komunikaci se čtenářem. Bývalý předseda Vrchního soudu v Praze, Libor Vávra, mi umožnil seznámit se s komplexitou a nárůstem zákonů od vzniku Československa v roce 1918 po dnešek.

Kdyby nebylo Nakladatelství JOTA a neomezené víry v tento projekt, tuto knížku byste nikdy v ruce nedrželi. Vzpomínám na předvánoční setkání u vína s paní Boženou Štofkovou, kdy se zrodila domluva vedoucí k této publikaci. Paní Kamila Hladká byla trpělivou a skvělou editorkou a spolu s jazykovou redaktorkou Zuzanou Zemanovou tento rukopis dovedly do závěrečného stavu. Mé otálení se závěry bylo tak dlouhé, že jsem se dočkal i „nevyžádaného“ podpůrného e-mailu od majitele nakladatelství Marcela Nekvindy. Tato rozličná podpora, telefonáty i zprávy vyjadřující nedočkavost, často se špatně skrývanou nervozitou, představovaly podporu, motivaci i tlak, abych byl schopen tuto knížku dopsat.

V neposlední řadě děkuji i režiséru a polárníkovi Petru Horkému, s nímž jsem se posledních několik let na téma teorie sedmi zákonů mohl podílet na celovečerním dokumentu Civilizace. Dobrá zpráva o konci světa a jeho natáčení na různých místech po celém světě. Naše diskuse na toto téma představovaly rovněž velký zdroj inspirace a kritiky. Nepochybuji o tom, že dokument bude mnohem záživnější než tato knížka. Definitivní soud nechám na divácích a čtenářích.

ÚVOD

Vidět, co má člověk před nosem, vyžaduje neustálé úsilí.

George Orwell

Často dostávám dotaz typu: proč jsou ty vaše/tvoje (podle toho, jak moc se s kým znám) knihy tak tlusté a složité, kdo to má číst: nejde to říci stručně a bez cizích slov? Trvá to poměrně dlouho a někteří tazatelé byli a jsou tak urputní, že jsem se donutil zpytovat své vědecké ego. Výsledkem je tato – a věřím, že i dostupněji než obvykle psaná – knížka. Vznikala postupně, v průběhu několika let a zčásti používá i texty, které k dílčím tématům vycházely.11 Obsahuje to, k čemu se se jako archeolog a egyptolog dobírám většinu svého života, tedy jaký smysl má studium naší minulosti. Je to vůbec k něčemu? A proč vlastně potřebujeme archeology, historiky, antropology a podobné odborníky či společenské vědy jako takové? Nebo dokonce mají pravdu ti, kteří účelově hlásají, že je nás moc (vždycky vlastně bylo…) a že tato země potřebuje zejména střední odborné školy, řemeslníky a dělníky? Pokusím se ukázat, že opak je pravdou. Z mnoha důvodů, které naleznete na dalších stránkách – pokud si najdete čas a dáte tu práci.

Svým způsobem jsou následující texty i důsledkem hledání smyslu v často nepřehledných zákoutích historie, ve zdánlivě bezbřehém toku informací, které zdaleka ne tak často, jak bychom si přáli, dávají smysl. Leč přece. Které jiné vědní odvětví zkoumající chování člověka a civilizace na této planetě je schopno snést na jednu hromadu informace, jež dokumentují historii tohoto konání v perspektivě dlouhých časových řad? Každou civilizaci můžeme popsat od jejího počátku, přes její růst a dosažení vrcholu až po úpadek, tzv. kolaps (který neznamená nic jiného než náhlou ztrátu složitosti systému v důsledku vnitřní krize, vývoje přírodního prostředí a nedostatku zdrojů), následnou transformaci a opětovný vzestup? A ano, každý nový historický dokument nebo archeologický objev často významným způsobem mění poznání civilizací, které na této planetě byly nebo (stále ještě) jsou. Neumím si představit, že bych dělal cokoliv jiného než archeologii. Se společnostmi a civilizacemi, o nichž je tato knížka, se to má, hrubě zjednodušeno, takto. Každá z nich v sobě zahrnuje vnitřní subsystémy: ekonomiku fungující na základě dostupných zdrojů a představ o uspořádání společnosti, sociální mobilitu, symbolický a hodnotový systém, postoje ke vzdělání a poznání, vztah k okolnímu světu, existenci různých vlivových a zájmových skupin a tak by se dalo ještě chvíli pokračovat. Pro všechny platí, že je utváříme jako jedinci i jako celek, a tedy je můžeme ovlivňovat. Společnost je pak obklopena vnějším prostředím, které již ovlivňovat tolik nedokážeme, pakliže se vyvíjí přirozeně, a jediný nástroj, který jako společnost máme, je přizpůsobit se jeho vývoji na základě našeho vědeckého poznání. Toto prostředí dokážeme ale ničit, pakliže se chováme nezodpovědně. Všichni známe povodně, zemětřesení, výbuchy sopek, ale i růst emisí CO_2 a enormní znečišťování planety nebo ničení unikátních ekosystémů. A to je v kostce i úloha archeologie – ve spolupráci s technickými a přírodními vědami odhalovat, jak tyto procesy fungují, na základě dlouhých časových řad, které měly svůj jasně popsatelný průběh v minulosti. Proběhly. Od začátku do konce a jsou jasně popsatelné. Opakovaně. Stále znovu. A na základě toho je možné kriticky uvažovat i o současné společnosti a civilizaci. Nic lepšího, myslím, k dispozici nemáme.

Co z toho jasně vyplývá, je zásadní role jednotlivého člověka i společnosti, mikropříběhy a makroprocesy, které se setkávají a jsou vzájemně pevně svázány. Jeden bez druhého pozbývají smyslu i významu. Když bych to měl připodobnit, tak možná ke slavným vitrážovým oknům Marca Chagalla v katedrále v Remeši. Ta se skládají z mnoha jednotlivých sklíček. Ale nezapomenutelný zážitek tyto geniální výjevy ze Starého zákona a životů francouzských králů dávají pouze díky tomu, že vytvářejí úžasné celky. Stejně tak naše jednotlivé životy a skutky skládají příběh naší společnosti a civilizace.

Přitom nechybělo moc a egyptologem a archeologem bych se nikdy nestal. Po pravdě řečeno, tento příběh jsem vyprávěl v různých rozhovorech nespočetněkrát. Chodil jsem do páté třídy, často zlobil a třídní paní učitelka Mája Vajtová se uchýlila ke krajní možnosti, jak mé aktivity otupit, a uložila mi trest. Ten spočíval v tom, že jsem se z učebnice dějepisu, která měla na deskách kresbu slavného býka z Altamiry, musel naučit dlouhý text o pyramidách v Gíze. Tehdy mi došlo, že něco tak na první pohled vzdáleného, starého a cizího může mít svůj půvab. Hory kamení. Ale jen na první pohled. Začal jsem objevovat kouzlo starých civilizací, vzniku člověka v Africe. V osmdesátých letech minulého století šlo spolehlivě o země, kam nebylo pravděpodobné, že bych se podíval. Pro mě to vše neslo ještě jeden velký bonus. Byl to svět ticha, bez lidí, bez komplikací. Stačilo otevřít knížku… Už tehdy jsem se chtěl stát archeologem, který v ústraní objevuje zmizelé světy a příběhy a nemusí se moc zabývat tím, v čem (tehdy) žije. Po roce 1989 se svět náhle otevřel a já v roce 1991 jako mladý student egyptologie vyjel poprvé na pravou archeologickou expedici do Egypta. Stále však platilo, že šlo o práci na hony vzdálenou běžnému životu. Až časem, když jsem začal i díky privilegiu spolupráce s mnoha skvělými vědci ze společenskovědních, přírodovědných a technických oborů poznávat, že studium těchto pradávných civilizací je paradoxně aktuální, jsem se, aniž by to byl můj původní úmysl, začal vyslovovat k současnému světu. Nevím proč, ale dodnes žasnu nad tím, co všechno nás, lidi a civilizaci 21. století spojuje s dávno zmizelými světy. Můj původní záměr mít klid v ústraní na bádání nad civilizacemi již dávno přišel vniveč, ale v životě je vždycky něco za něco. Mými souputníky se tak v posledních letech stala témata prezentovaná v této knížce. Je pravda, že od čisté archeologie jsou někdy značně vzdálená, bez archeologie by však nevznikla.

Doufám, že další stránky poskytnou čtenáři výmluvné doklady o tom, že historii a perspektivu dlouhých časových řad potřebujeme. V dnešní době, s tolika výzvami zakořeněnými hluboko v minulosti, dokonce ještě naléhavěji než kdy jindy. Možná je komplikované si je právě teď uvědomit, ale co třeba tzv. klimatická změna, migrace, identita, mandatorní výdaje, rodina, role elit, informační války, levné zdroje energie, technologický pokrok, složitost společnosti, role práva a zájmových skupin nebo úloha válek a společenské smlouvy? Všechny tyto jevy mají svou hlubokou historii a v současnosti je zažíváme buď na vlastní kůži, nebo zprostředkovaně prakticky každý den, útočí na nás ze všech stran. Už jen pochopit je představuje až nadlidský výkon. Přitom jejich povaha a dopady jsou zásadní, pokud chceme chápat svět kolem sebe. A je jisté, že technologická inovace, nové mety ve výrobě počtu aut, růst HDP o procento či více nebo otevření nového chrámu dneška – nákupního centra nebo fotbalového stadionu – nám toto chápání zásadně neusnadní. A to, že naše sebevědomí a zažité fungování světa kolem nás změnila během roku 2020 zásadním způsobem a takřka přes noc epidemie covidu-19, je jen další ukázkou relativnosti a křehkosti námi budované civilizace. Nekážu kolaps. To bych ani nemohl, protože věřím ve skvělou budoucnost člověka. Právě proto se snažím porozumět tomu, co nám naše historie říká o nás samotných a o možných komplikacích na naší cestě časem a prostorem.

Naše minulost, myslím tím minulost člověka na této planetě, historie, archeologie dlouhých časových řad a srovnávací studium civilizací, má skutečný význam. Vyprávějí ji především právě ony dlouhé časové řady. Co znamenají? Především to, že všechny civilizace, které jsme doposud mohli zachytit, které studujeme a zkoumáme, včetně té naší, západní, můžeme studovat v rámci celých procesů od jejich začátku do konce. Právě ty ukazují, že civilizace se nevyvíjejí náhodně. Samozřejmě, nelze na ně aplikovat striktní algoritmy, nelze je používat k tomu, abychom odhalili budoucnost, ale… Jejich síla a význam spočívá v tzv. sedmi zákonech vývoje civilizací, jimž se na následujících stránkách budu věnovat. Vyplývají z předpokladů, o kterých jsem právě psal. Tato knížka je totiž zejména o tom, co na základě vědy může udělat každý z nás pro to, aby byl náš svět lepší.

Když se podíváme na několik pomyslných vteřin, které tvoří historie a osudy civilizací v rámci celé existence naší planety, zjistíme, že za vším objevíme jako základní prvek vztahy mezi lidmi, myšlenky jedinců, dostupné zdroje a to, jak se člověk dokázal vyrovnat s prostředím, které ho obklopovalo, a jeho proměnami v čase. Pevnou součástí tohoto proudu je také leadership (ačkoliv je toto slovo téměř ohavné, je stále lepší než historií 20. století zničené slovo „vůdcovství“). Jakkoliv jsem to neplánoval, tuto knihu jsem dopisoval v době další vlny koronaviru a s ní spojených událostí. Nazývejme je každý dle svého gusta. Nicméně i tento příběh, který zdaleka nekončí, by měl dávat smysl. Tedy pokud je teorie sedmi zákonů platná. A to rozsoudí naštěstí čas a ne okamžitý většinový názor. Ve prospěch těchto zákonů mluví možná i to, že státy, které zvládly v roce 2020 a 2021 pandemii covidu nejlépe, jsou vesměs těmi, kde existuje silná občanská společnost, špičková věda, politika s legitimitou, leadership a silná ekonomika.

Konec ukázky