Ukážka z elektronickej knihy

Alexandra Potter

What‘s New, Pussycat?

Copyright © 2000 by Alexandra Potter

Translation © 2014 by Júlia Sobotová

Cover © 2014 by Emil Křižka

Slovak edition © 2014, 2014 (elektronická verzia) by NOXI s. r. o.

Všetky práva vyhradené.

ISBN 978-80-8111-251-5

O autorke

Alexandra Potterová sa narodila v Yorkshire. Po skončení štúdia na univerzite v Liverpoole žila v Londýne, v Sydney a v Los Angeles. Napokon sa rozhodla zotrvať tam, kde je

veľa slnka a dnes natrvalo žije v Los Angeles. Pracovala ako redaktorka v niekoľkých britských ženských časopisoch, v súčasnosti sa venuje len písaniu kníh. Za svoje diela získala viacero cien.

Pre mamu a otca,

Kelly a Peta.

Poďakovanie

Veľmi pekne ďakujem svojej agentke Stephanie, svojej bývalej redaktorke Arabelle a terajšej redaktorke Isobel – a všetkým z nakladateľstva Hodder za to, s akým nadšením a víziou sa pustili do vydania aktualizovanej verzie mojej úplne prvej knihy. Veľká vďaka patrí mojej úžasnej mame, skvelej sestre Kelly a Petovi, ktorý vždy veril, že túto knižku dokážem napísať a od samého začiatku ma povzbudzoval a podporoval.

V duchu starých dobrých zvykov som si to najlepšie nechala na koniec – svojho otca – ktorého neopakovateľný zmysel pre humor, dobrodružstvo, vtip a neuveriteľné rozprávačské nadanie mi pomohli stať sa spisovateľkou. Skutočne to bol a vždy bude ten najlepší otec na svete. Za to mu ďakujem a som hrdá na to, že som jeho dcéra.

Ocko, ďakujem Ti za všetko a aj za mnoho ďalších vecí.

Prológ

Nebo nad Londýnom je blankytne modré a mesto sa kúpe v slnečnom svite. Je víkend a prvý jarný deň oživil mesto, prebral ho zo zimného spánku, odvial ťažké sivé mračná, vlnené kabáty aj zachmúrené tváre. Všetci sú dobre naladení. Obyvatelia metropoly vyťahujú zo skríň krátke nohavice a letné šaty, ktoré odhaľujú zatiaľ ešte neopálené nohy v šľapkách, a usmievajú sa jeden na druhého. Preplnené parky sú plné výskajúcich detí. Kaviarne rozložili na chodníkoch svoje záhradné posedenia.

A v jednom malom kúte západného Londýna je malá spleť ulíc, zaplavená žuvačkovo ružovými kvetmi, luxusnými butikmi, a množstvom turistov. Je to Notting Hill. Odvtedy, čo ho preslávil rovnomenný film, sú chodníky plné turistov ovešaných fotoaparátmi, mapami a suvenírmi z povestného trhoviska na Portobello Road.

Medzi turistami sa prediera žena vo vyblednutých džínsach a jednoduchom bielom tričku, dlhé vlasy má rozpustené a tvár jej napoly zakrýva slamený klobúk. Dobre, že ho má, pretože tá žena som ja a dnes ráno som nemala čas namaľovať sa – vlastne si ani nepamätám, kedy som ráno mala čas urobiť čosi viac, než si prečesať vlasy. A ešte mi na nose presvitajú pehy a okolo očí sa mi začínajú rysovať tenučké vrásky.

Dočerta, moje slnečné okuliare! Zrazu si spomeniem, že som ich zabudla doma. Žmúrim do slnka a chvíľu uvažujem, či sa po ne nevrátim. Potom si však uvedomím, že nemám čas a aj tak už meškám. Odomknem bicykel, nasadnem naň a začnem sa preplietať pomedzi dav ľudí. Vzduch vonia čerešňovými kvetmi a espresom, zvuky okoloidúcich taxíkov a prechádzajúcich sa ľudí sa miešajú s kakofóniou cudzích prízvukov. Prechádzam okolo a je to rovnaké, ako keby som ladila rádio: francúzština, ruština, nemčina, americká angličtina…

Pomaly sa predieram cez ulicu Westbourne Grove. Za starých čias by som tadiaľto prefičala na svojom starom chrobákovi, ale to bolo ešte predtým, než takto neúmerne zhustla premávka. A to ešte nehovorím o turistoch, ktorí sa pri prechádzaní cez cestu zakaždým pozrú nesprávnym smerom. „Hej, dávajte pozor!“ prudko zabrzdím. Veľa nechýbalo a bola by som nabrala mladú Japonku, ktorá mi vbehla s fotoaparátom do cesty.

Od chvíle, čo som sa sem presťahovala, sa toho veľa zmenilo. Koľko je to už rokov? Desať? Nie… ešte viac… Bolo to v roku 1999, krátko po tom, čo nakrútili ten film. Vtedy sa ľudia po prvý raz dozvedeli o kníhkupectve s cestopismi a o modrých dverách a stále kohosi zastavovali na ulici a pýtali sa, kde býva Hugh Grant (mimochodom, nebýva tu, ale v Chelsea a tie slávne dvere sú dnes natreté načierno, aby na ne neklopali húfy fanúšikov).

Bolo to ešte predtým, než zmizli posledné lacné vývarovne a nahradili ich elegantné reštaurácie. A predtým, než tu pribudli značkové butiky s kúskami, ktoré si nemôžete dovoliť. A napokon aj predtým, než bolo treba najprv vyhrať v lotérii, aby ste si tu mohli kúpiť dom. Pozerám sa na rad domov so stĺporadím, všimnem si, ako sa slnečné lúče odrážajú od hladkej bielej štukovej omietky pripomínajúcej polevu na torte a myslím na svoj malý bytík. Mám ho veľmi rada, aj keď je veľký asi ako poštová známka. Do hociktorého z týchto luxusných sídiel by sa vošiel hádam aj desaťkrát.

Napriek tomu si už nedokážem predstaviť, že by som bývala inde. Žijem tu už dosť dlho a zapustila som tu pevné korene. Tu som dospela.

Tu som sa zaľúbila.

Pri tej spomienke sa usmejem. Božemôj, je to už tak dávno. V minulom tisícročí… skôr, než som spoznala Sama alebo Charlieho… než som vedela, že toto miesto existuje… pred tým všetkým…

V myšlienkach sa vrátim späť do minulosti, celé sa mi to pretáča v hlave rovnako ako ihlice v kolesách bicykla. Do minulosti v Bradforde, kde som iba ja so svojím štíhlym vipetom Tučkom a platňou Toma Jonesa.

Späť tam, kde sa to celé začalo.

1. kapitola

Čo by ste urobili, keby vás priateľ požiadal o ruku? Vykríkli by ste „áno“, schmatli prsteň s diamantom a predplatili si časopis Nevesta, alebo prepadli panike a kúpili si jednosmernú letenku do Mongolska? Dalila neurobila jedno ani druhé. Dívala sa na Lennyho, ktorý zvieral v ruke škatuľku vystlanú červeným zamatom a kľačal na kuchynskom linoleu balansujúc pritom na jednom kolene. Nepovedala nič.

„Tak čo mi odpovieš?“ naliehal na ňu a preniesol váhu z jedného kolena na druhé.

Dalila si zahryzla do pery.

„No tak, Dee, čo ty na to?“

V hlave sa jej začali premietať svadobné výjavy: snehobiele šaty z tylovej čipky a s naberanými rukávmi; budova golfového klubu plná obstarožných príbuzných, ktorí sú už spoločensky unavení a hodujú pri stoloch s mäsovými závitkami a lacným šampanským; strýko Stan so svojou kapelou začína hrať ďalšie kolo kačacieho tanca. K tomu ešte maličkosť: zvyšok života s Lennym.

Dalila sa strhla. Niežeby Lennyho nemala rada, ale bol to už skôr zvyk než vášeň. Podobne ako keď celé roky používate rovnaké očné tiene napriek tomu, že vám už nepristanú. Lennyho poznala od svojich sedemnástich rokov, kedy jej dával lekcie šoférovania; po šiestich mesiacoch šliapania na spojku, cúvania a parkovania dostala vodičák a prišla o panenstvo. Uplynulo desať rokov a teraz sú spolu zabývaní v trojizbovej polovici dvojdomčeka s oknami v tudorovskom štýle a zimnou záhradou.

„Tak dobre, zabudni na to.“

Dalila sa vrátila do prítomnosti. „Čože?“

„Ak ťa ku mne nič neviaže, tak to môžeme radšej zabaliť.“

„Lenny… počkaj.“

Lenny sa postavil, vtiahol brucho a vystrel sa v celej svojej výške stosedemdesiatpäť centimetrov. Mal niekoľko kíl navyše (pre svoju závislosť na pikantných kuracích kúskoch z indického bistra s dvojitou porciou placiek) a objemný pás sa snažil zamaskovať tým, že večne nosil pruhované ragbyové tričká (golier mal vždy zdvihnutý), bavlnené nohavice a topánky, čo vyzerajú ako mokasíny a sú určené na jachting, no nosia ich najmä chlapíci, ktorí vidia more len počas týždňovej dovolenky na Ibize.

„Idem do krčmy… nečakaj ma.“ Otvoril dvere, otočil sa a šmaril prsteň na stôl. Prsteň sa odrazil zo stola na mikrovlnku a napokon pristál v psej miske. „Ber si ho, môžeš si ten prekliaty krám tak či tak nechať.“ Dvere sa zabuchli.

Dalila si vzdychla. Všetci si myslia, že Lenny je kapitálny úlovok. Je manažérom v Šlofíku, veľkom obchode v Bradforde, ktorý sa špecializuje na postele z borovicového dreva, prešívané záhlavia a obrovské matrace. Je obľúbený v miestnej krčme a nedávno dokonca vymenil svoje ošarpané Mini Metro za najnovší Vauxhall. Čo viac si môže dievča želať?

Vzrušenie. Dalila sa nudila. Nudil ju Lenny, nudila sa v Bradforde, vlastne bola znudená z celého života. Potrebovala nový život, ale to bohužiaľ nie je čosi, čo by na ňu čakalo pripravené v regáli v Marks & Spencer – aj so zárukou, že keď sa jej to nebude páčiť, môže to priniesť späť a vymeniť za čosi iné. V tom bol ten problém. Dalila chcela svoj život zmeniť, ale nemala na to odvahu.

Necítila sa tak vždy. Veď to ani nie je tak dávno, čo bola v siedmom nebi pri pomyslení na to, že sa nasťahuje do Lennyho úbohého prenajatého bytu nad fast foodom na hlavnej ulici v Shipley, dedinke na okraji Bradfordu. Vtedy z nej bola nešťastná tínedžerka, ktorá sa hádala s otcom a Sandrou, jeho novou manželkou a zároveň Dalilinou zlomyseľnou nevlastnou matkou. Dalila bola uprostred maturitného ročníka a čakala už len na to, kedy bude môcť vypadnúť z domu na umeleckú školu. Zrejme by to aj urobila, keby ju Lenny, s ktorým chodila ôsmy mesiac, nevzal do vychytenej talianskej reštaurácie. Tam jej nad tanierikom tiramisu s dvojitou porciou šľahačky navrhol, aby sa k nemu nasťahovala. V tej chvíli sa jej z hlavy vyparila celá maturita aj vlastná kariéra. V romantickom opojení si predstavila, ako unikne lamentujúcej Sandre a otcovým prísnym večierkam. Bola mladá a prežívala svoju prvú lásku, ktorej nesmelo nič stáť v ceste.

Nedala na rady svojich učiteľov, ktorí jej vraveli, aby zostala na škole a urobila si maturitu. Vymenila učebnice za prácu servírky v motoreste, kde dostávala dve libry na hodinu. Cez deň nosila vyprážané jedlá rozjareným vodičom kamiónov, ktorí zapĺňali hlučné prostredie cigaretovým dymom a dvojzmyselnými sexuálnymi narážkami. Skrývala rozpaky, smiala sa ich oplzlým vtipom a radšej počítala prepitné. Vodiči kamiónov boli štedrí a ona mala z toho prepitného radosť. Vďaka nim mohla postupne po večeroch premieňať Lennyho úbohý bytík na ich spoločné hniezdočko lásky – vymaľovať ho žiarivými farbami, zavesiť na steny starostlivo vybrané obrázky a zariadiť ho nábytkom zo sekáča. Všetky kusy nábytku objavila v charitatívnych výpredajoch, odstránila z nich vrchný náter a šmirgľovala, až kým si úplne nezničila prsty. Bol to ich vlastný bytík a ona si vychutnávala príležitosť urobiť z neho skutočný domov.

Nikdy nebola šťastnejšia, ale keď sa jej najlepšie priateľky o rok rozpŕchli na vysoké školy, trochu ju pichlo pri srdci. Spočiatku si s niekoľkými písala, ale čoskoro s nimi stratila kontakt. Koniec koncov, nemala s nimi nič spoločné. Ich životy jej pripadali detinské – žili zo štipendií, vstávali na obed a potom šli na prednášky, opíjali sa v študentských krčmách a ťahali sa každý týždeň s iným frajerom. Jej život bol dospelácky – chodila do práce, platila nájomné, pripravovala pre Lennyho obrovské porcie bolonských špagiet alebo pastiersky mäsový koláč (jediné dve jedlá, ktoré vedela pripraviť), túlila sa k nemu pri malom čiernobielom prenosnom televízore, ktorý dostali od jej strýka a kývala improvizovanou anténou z vešiaka, aby zlepšila obraz.

Ale počas tých rokov – nebola si istá, či to bolo predtým, než sa presťahovali do nového domu, alebo potom, alebo čo to vlastne spôsobilo – sa niečo zmenilo, či skôr ona sama sa zmenila a začala sa cítiť nespokojná. Túžila po čomsi inom. Najskôr si to nepripúšťala, vravela si, že jednoducho nemá svoj deň. Lenže potom sa z jedného zlého dňa stal zlý týždeň a potom zlý mesiac. A nuda sa šírila ako choroba, nakazila jej vzťah s Lennym, jej domov, celý jej život.

Premýšľala o svojej každodennej rutine. Ustavične sa opakuje rovnaký kolobeh. O ôsmej ráno zazvoní budík, dá si krátku sprchu, zíde dolu a uvarí namäkko dve vajíčka Lennymu, ktorého v tej chvíli nezaujíma nič iné, len ranné vysielanie v telke. Odlupuje škrupinu na vajíčku s očami prilepenými na obrazovku a toastom naberá vnútrajšok, pomaly prežúva a sleduje predpoveď počasia. Ale vždy to takto nebolo. Predtým spolu často raňajkovali, chichotali sa, keď si natierali toasty maslom, vymieňali si marmeládové bozky a pod stolom sa samopašne dotýkali nohami. Dnes môže byť Dalila rada, keď Lenny aspoň čosi zamrmle, pretože inak sa ani nehne od televízora, až kým detinská zvučka neohlási koniec ranného vysielania. Zvučku si zaspieva spoločne s televíziou, potom si utrie ústa, zdvihne sa zo sedačky, v predsieni si pred zrkadlom narovná kravatu – vie byť márnivý, aj keď sa príliš nestará o to, ako vyzerá pod oblečením – a napokon spokojne zakričí: „Pá-pá, zlatko! Uvidíme sa večer!“ schmatne svoju staromódnu bomberku približne z roku 1987 a zamieri dolu k príjazdovej ceste a stále si pritom pohmkáva tú príšernú zvučku.

Dalila uprace taniere a pripraví sa na ďalší deň v reštaurácii, kde momentálne pracuje. Zlupne dve šálky silnej instantnej kávy, prehrabe stovku párov pančúch a preklína pritom svoju neschopnosť vyhodiť všetky potrhané. Odkladá ich v pochybnej viere, že by sa jej jedného dňa mohli hodiť: „Budem ich nosiť pod dlhými šatami“ (akými dlhými šatami?) alebo „V zime budú perfektné pod džínsy“ (Preboha, kto nosí pančucháče pod džínsami? Okrem žien, ktoré rady nosia telové pančuchy s rúrovými nohavicami a pracujú v práčovniach.). Napokon vydoluje vzadu v zásuvke jeden použiteľný pár, oblečie si čašnícku rovnošatu, pohladká šesťročného vipeta Tučka, ktorý jej s fučaním zlíže z tváre lícenku, a desať minút po desiatej vyjde von z domu. Malo by to byť presne o desiatej, ale Dalila pravidelne vždy desať minút mešká, dokonca aj vtedy, keď sa pokúsi vstať presne o desať minút skôr. Znamená to, že teraz musí bežať na autobus č. 636, ktorý sa práve pohol z konečnej, ale zakaždým to stihne a posadí sa na vysoké sedadlo nad kolesami, kde cestujúcim fúka na nohy teplý vzduch z vetráka.

Autobus pomaly mieri do centra Bradfordu. Dalila sa usalaší na oranžovo-čiernom sedadle, oprie sa o okienko a listuje v časopise. Sem-tam zdvihne oči a uvidí rady podráždených dôchodcov, mladé Aziatky v pestrofarebných sárí, matky, ktoré sa pri nastupovaní do autobusu naťahujú s batoľatami, športovými kočíkmi a plnými nákupnými taškami. Zamračene pozoruje všetky tie ženy na prahu tridsiatky, vyzerajú unavené a skľúčené. Zauvažuje, či aj ona bude o niekoľko rokov jednou z nich. Toto bude jej budúcnosť? Dvojitý kočík a výpravy do obchodu s detskými potrebami?

V L’Escargote už na ňu čaká Pascal, maitre d’, pohupuje sa na zvýšených podpätkoch svojich vyleštených topánok, hlavu pretiahnutú do tvaru búrskeho orieška nakláňa zboka nabok a vyzerá pritom ako andulka. Keď ju zbadá, dlhými upravenými nechtami si poklopká na hodinky. Dalila ako zvyčajne neistým hlasom zamrmle čosi ako ospravedlnenie, schmatne bielu naberanú zásterku – dojímavý pokus vedenia reštaurácie povzbudiť obedňajších hostí, aby dávali tučné prepitné, ktoré by inak obišlo personál a putovalo priamo do vreciek ich drahých oblekov – a začne prikrývať stoly bielymi plátennými obrusmi a pripínať na ne papierové prestieranie. Na jej zmenu pripadajú obedy pripitých biznismenov, a tak servíruje korenisté steaky, ktoré upchávajú cievy a plávajú v hustých mastných omáčkach, sendviče, malé strieborné misky vrchovato naložené ozdobnými kúskami masla plného cholesterolu a nalieva veľké poháre ťažkého červeného vína, aby to všetko bolo čím spláchnuť. Zákazníci nemajú ani potuchy o tom, že všetky jedlá sú pripravené z mrazených polotovarov. V sladkej nevedomosti pijú hlbokými dúškami, mľaskajú, povoľujú si opasky a goliere, utierajú si bielymi naškrobenými obrúskami čelá, zapaľujú si cigary a nahlas sa rehocú napríklad na nepríjemnom chlapíkovi z finančného oddelenia alebo preberajú veľkosť poprsia novej sekretárky.

V L’Escargote pracuje necelý rok. Je súčasťou jedného z reťazcov, ktoré predstierali, že ponúkajú tradičnú domácu francúzsku kuchyňu a platili svojim zamestnancom viac než väčšina iných reštaurácií. Návštevníci tejto reštaurácie patrili medzi menej nepríjemných zákazníkov. V skutočnosti to boli ľahko zarobené peniaze. Najmä odvtedy, čo sa s Mattovou pomocou naučila, ako sa dá za barom švindľovať s nápojmi. Niežeby rada pracovala ako servírka, ale čo iné mohla robiť? Pokúšala sa vypomáhať v kanceláriách, ale jej písanie na stroji nestálo ani za deravý groš a celodenné sedenie za stolom nenávidela. Keď sa snažila prepájať telefonické hovory, podarilo sa jej ich zrušiť, a s komplikovanými počítačovými programami sa iba trápila. Raz sa pohrávala s myšlienkou, že si dokončí maturitu a možno sa pokúsi dostať aj na vysokú, ako to plánovala predtým, než poznala Lennyho. Čoskoro sa tej predstavy vzdala. Nemohla by si to dovoliť – trvalo by to roky a jej plat potrebovali. Ale aj tak, Lenny mal asi pravdu. Tvrdil, že sa Dalila oddáva ilúziám – kto kedy počul o tom, aby niekto v Shipley urobil kariéru navrhovaním interiérov? Niečím takým sa zaoberajú nafúkané celebrity v telke, a nie ľudia ako ona.

Zdvihla prsteň a opláchla ho pod vodovodným kohútikom. Pod novým svetlom z Ikey sa zatrblietal zafír obklopený malými diamantmi – zásnubný prsteň princeznej Diany. Pokušenie bolo príliš veľké. Keď si ho vyskúša, nič tým nepokazí. Nastokla si ho na prst. Zakrútila rukou pred zrkadlom a nacvičovala si kráľovské gesto.

Zo zrkadla na ňu mával jej odraz: dvadsaťsedmička oblečená vo vyblednutých džínsach a jednoduchom bielom tričku z detského oddelenia obchodného domu Gap, s dlhými strapatými vlasmi gaštanovej farby a množstvom svetlých pieh na mierne zdvihnutom nose. Naklonila sa dopredu a uprene sa na seba zadívala. Nevyzerala ako typická manželka. A už vôbec nie Lennyho manželka.

„Čo to robím?“ zamrmlala. Takýmto spôsobom sa dá do kostola dotiahnuť dievča, ktoré bude tridsať rokov žiť vydaté za nesprávneho muža. Pokúsila sa prsteň stiahnuť z prsta. Nešlo to. „Dočerta,“ zakliala a horúčkovito ho ťahala dolu. Vôbec to nešlo. Schmatla fľašku s prípravkom na umývanie riadu a štedro si ním poliala ruku. Parádne to penilo, ale prsteň nepovolil – namiesto toho sa uvoľnil jeden z „diamantov“ a vzápätí skončil vo výlevke.

Dalila bola zvyčajne pohoďáčka, tentoraz však znervóznela: prst jej začal akosi zvláštne fialovieť. Čo ak to nepôjde dať dolu? A ak mi budú musieť odseknúť prst? Čo ak… vyschlo jej v ústach. Hlavou jej preblesla smiešna myšlienka: čo ak je toto Lennyho majstrovský plán, ako ju pripraviť o prstenník? Keď si ju nebude môcť vziať za ženu on, takto sa poistí, aby si ju nemohol vziať nik iný. Vzápätí zavrhla tento nápad. Z televíznych programov sa Lennymu darilo skôr v Kolese šťastia než vo vedomostných súťažiach. Robilo mu ťažkosti zapojiť video, nieto ešte zosnovať plán, ako má Dalila zostať na ocot. Dalila zauvažovala. S prstom nafúknutým ako balón nemohla šoférovať a tak mala na výber z dvoch možností: počkať, kým sa vráti Lenny – po záverečnej, opitý a nepoužiteľný – alebo si zavolá záchranku. Pozrela sa na svoju ľavú ruku. Prst sa začínal podobať na nos strýka Stana, vyzeral už ako nafialovená uhorka. Nedalo sa nič robiť. Zúrivo vykrútila číslo 112.

2. kapitola

O päť minút bolo počuť slabú sirénu. Dalila vykukla von cez rozhegané verandové okienko. Siréna bola čoraz hlasnejšia – nepríjemne hlasná – a o chvíľu už rozoznala matné obrysy blížiacej sa sanitky s blikajúcimi modrými svetlami. Susedom tým urobím radosť, pomyslela si, keď zbadala, ako sa kdesi pohla záclona a pani Bennettová z čísla 42 vyšla von z domu a stála na prahu dverí v papučkách z ovčiny a v prešívanom ružovom župane. Zaškrípali brzdy a sanitka zastala. Dalila otvorila vchodové dvere. Dvaja muži v jasnozelených kombinézach k nej bežali po príjazdovej ceste. „Dalila Holdsworthová?“ vybafol na ňu chlapík s fúzami. Očividne bol naštvaný, že Dalila sa nezvíja v agónii na zemi.

„To som ja… pozrite sa.“ Dalila zdvihla prst, ktorý medzitým zdvojnásobil svoj objem a pripomínal menšiu koreňovú zeleninu. „Nemôžem si stiahnuť prsteň, bol to môj zásnubný, ale nechcela som sa zasnúbiť, iba som si ho chcela vyskúšať, celý sa trblietal a…“ Cítila, že sa jej do očí tisnú slzy. Hlas sa jej zlomil, keď ju rýchle šupli dozadu do sanitky.

Po pätnástich nekonečných minútach sprevádzaných škrípaním pneumatík dorazili do Bradfordskej všeobecnej nemocnice, kde Dalilu bleskurýchle posadili do invalidného vozíka a odviezli do kabínky pastelovej farby. Uvítala ju tam energická sestra obutá v zdravotnej obuvi a oblečená v sesterskej rovnošate – sestra Hamishová.

„Žena, dvadsaťsedem rokov, prsteň obmedzuje krvný obeh na ľavom prste, treba ho rozrezať.“ Sestra Hamishová nahlas čítala zo svojich papierov spevavým hlasom hodným Jean Brodieovej. Zdvihla hlavu a usmiala sa na stŕpnutú Dalilu.

Dalila sa cítila ako obeť nejakej konšpirácie. Všetci sa usmievali a pokyvkávali hlavami. Každý bol dobre naladený – možno to všetko narafičil Lenny, vrátane podplatenia nemocničného personálu. Zrazu sa spamätala – veď je z nej hotová neurotička.

Sestra Hamishová držala miniatúrne klieštiky a bez otáľania schmatla navretý prst. Dalila sa na to nemohla pozerať, a tak si druhou rukou radšej zakryla oči. Zrazu počula cvaknutie, niečo akoby ju pichlo a pošteklilo. Pomrvila postupne všetkými prstami: jeden, dva, tri, štyri, päť – všetky boli na svojom mieste a úplne funkčné. Dívala sa na prsty ľavej ruky cez prsty pravej ruky a potom ľavú ruku zdvihla. Prst-mutant bol pripravený ďalej bojovať. To znamená, že nebude odsúdená na predčasné starodievoctvo.

Vstala s pocitom úľavy, ale ešte stále trochu roztrasená a odtiahla záves. „Myslím, že by som mala ísť.“

„Nezabudli ste si niečo?“ Sestra Hamishová zdvihla zlomený prsteň.

„Aha.“ Dalila sa nasilu usmiala. „Prsteň.“ Rýchle ho vopchala do vrecka kabáta a vyrazila k dverám.

„A nezabudnite sa odhlásiť na recepcii.“

Dalila sa zaškerila. Nočná mora sa už končí.

Prepracovala sa na začiatok radu. „Potrebujem sa odhlásiť,“ zašomrala nadutej osobe v ružovočervenom svetri, ktorá stála za pultom. Úsmev zjavne patril len k zdravotníckym rovnošatám a nie k mohérovým svetrom v príšernej ružovej farbe.

„Prepáčte, ale myslím, že som tu bol pred vami.“ Zozadu sa ozval mužský hlas podobný hlasu Pierce Brosnana. Dalila si naštvane zahryzla do pery. Posledné, čo teraz potrebuje, je jeden takýto premúdrený somár. Otočila sa, pripravená mu vynadať. „Prepáčte, ale natáčame tu dokument a musím vyriešiť nasvietenie.“

Rýchlo si to rozmyslela. Pred ňou stál dar od boha. Čokoládovohnedé vlasy a svetlomodré oči zabalené v sto osemdesiatich ôsmich centimetroch, obopnuté čierne tričko, vyblednuté levisky. Dar sa usmial a podal jej ruku. „Som Charlie Mendes, asistent produkcie v LLB – Living London Productions.“

Dalila sa trochu pousmiala a v duchu preklínala samu seba. Je to vôbec možné? Vždy keď narazí na nejakého sexy chlapíka, zaručene nie je upravená: aj teraz má prasacie očká, fľaky na tvári a bradu samá vyrážka, lebo nepoužila korektor. Ale nikdy nestretne takýto nepolapiteľný druh chlapa po troch hodinách strávených so svojou kozmetickou taštičkou, kefou na vlasy a fľaštičkou vlasového séra. Zato sa jej to zaručene podarí, keď má na tvári stvrdnuté potôčiky od zahusťujúcej maskary a vyzerá ako dvojník Alice Coopera.

Zhlboka sa nadýchla a potriasla mu ruku. „Ahoj, ja som Dalila.“

„Ako tá v Biblii?“ opýtal sa Charlie a sexy pohľadom sa jej zadíval do krvou podliatych očí.

„Ako v tej pesničke Toma Jonesa. Moja mama bola jeho veľká fanúšička.“ Vopchala si ruky do vreciek a cítila, že sa červená.

Charlie sa uškrnul. „To nič nie je, moja mama zasa zbožňovala Engelberta Humperdincka. Našťastie zvíťazili tatkove royalistické sklony, a tak je zo mňa Charles.“

Dalila sa zasmiala. Charlie bol sympaťák. Sympaťák a sexy, čo je u chlapa dosť nezvyčajná kombinácia.

„Bývaš niekde nablízku?“ uprene sa na ňu zadíval.

„No, áno, pár kilometrov odtiaľto. Mala som nehodu a musela som sa tu zastaviť, aby mi to pozreli doktori.“ Odmlčala sa, lebo si uvedomila, že je piatok večer a ona tu stojí uprostred oddelenia na pohotovosti a celá šťastná vykladá o sebe neznámemu mužovi. Lenže nemohla si pomôcť. Charlie na ňu pôsobil ako magnet. Nedokázala sa odlepiť od podlahy vykachličkovanej nazeleno.

„Fakt?“ Charlie zvraštil opálené čelo a zatváril sa účastne. „Čo sa stalo?“

„Ale, nič vážne. Len som si vykĺbila zápästie.“ Dalila prekvapila samu seba. Prečo mu nepovedala pravdu? Prečo mu nepovedala o nehode so snubným prsteňom? Zachytila jeho pohľad a prudko sa nadýchla. Vie, prečo mu o tom nepovedala. Pretože je úžasný a ona je z neho úplne hotová. Líca jej horeli. Akoby jej libido bohvie koľko rokov spalo a zrazu prišiel tento očarujúci princ a prebudil ho. Nechcela, aby vedel o prsteni a o Lennym. V skutočnosti chcela, aby si o nej myslel, že je nezadaná. Voľná a úplne dostupná.

„A už si v poriadku?“

„Áno, v pohode.“ Prehltla a snažila sa nedať najavo, ako sa jej búria hormóny. Charlie sa na ňu uprene díval vážnym pohľadom a keby nevyzerala tak príšerne a on tak nádherne, odprisahala by, že sa mu páči. Panebože, čo jej to napadlo? Už je s Lennym tak dlho, že nevie, ako treba čítať signály. Určite sa mu nepáči. Nemôže sa mu páčiť. Alebo áno?

Ešte stále sa na ňu uprene díval. Fascinovane mu vracala jeho pohľady. Dívala sa mu do veľkých čiernych zreničiek a želala si dozvedieť sa o ňom viac. Určite býva v trendy byte, v trendy časti Londýna a žije trendy životom plným úžasných klubov a vzrušujúcich priateľov. Nejedáva vajíčka namäkko a nesleduje pritom ranné vysielanie v televízii a netrávi večery s kamošmi v krčme. Nešoféruje Vauxhall Cavalier a nenosí ragbyové tričká. A zaručene nie je nudný.

„Takže vy tu filmujete?“ dostala zo seba a snažila sa, aby to znelo coolovo, akoby stretávala asistenta produkcie každý boží deň. V skutočnosti to bolo rovnako zriedkavé, ako vyhrať na stieracom žrebe vloženom v novinách alebo zistiť, že vaša batožina je na letiskovom páse prvá. Stane sa vám to raz za život.

„Áno, dávame dohromady dokument o pohotovostiach. Tu v Bradforde zostaneme len dnes a potom sa presunieme do Birminghamu.“

Odrazu to Dalile došlo. Tak preto bol nemocničný personál taký nezvyčajne veselý. Dokument. Už jej to dávalo zmysel. Byť v televízii je silnejšie než čokoľvek, čo sa dá šnupať, fajčiť alebo ukradnúť – namierte na niekoho kameru a šup, stane sa zázrak! Frfľoš sa zrazu zmení na vycierajúceho sa idiota.

„Vieš, mal by som už ísť. Priviezli nejakého opilca so zlomeným členkom a musím tam ísť nastaviť kamery.“

Žalúdok jej urobil premet. On odíde. Najsexi chlap, aký sa kedy objavil severne od Londýna, sa práve ide vypariť.

Snažila sa zachovať pokoj. „Jasné, aj ja už musím letieť.“

„Máš stretko s kamošmi?“

„Áno, ideme do jedného superného klubu v Leedse,“ zaklamala, no nebolo to veľmi presvedčivé.

„Chodievaš často do klubov?“ usmial sa na ňu, akoby obaja patrili do exkluzívneho klubu, ktorý má len dvoch členov – Charlieho a Dalilu.

„Dalo by sa to tak povedať…“ Často? Za celý minulý rok bola v klube iba raz. Bol to golfový klub, kde hral strýko Stan so svojou kapelou. Ale nechcela, aby si Charlie myslel, že je úplne mimo.

„Vyrazíš si niekedy aj do klubov v Londýne?“ Naklonil hlavu nabok a zdvihol obočie. Dalila tam stála a myslela si, že sa jej to sníva. Možno to zle pochopila, ale takmer sa jej zdalo, akoby v to dúfal.

„Ehm, nie, ale rada by som.“

„Pozri,“ Charlie siahol do zadného vrecka nohavíc, „tu je moja vizitka. Keď budeš niekedy v Londýne, ozvi sa. Vezmem ťa na nejaké super miesta.“ Žmurkol na ňu. „A tam si to môžeme dopovedať.“

Dalila si od neho vzala vizitku. Palcom prešla po drahom reliéfnom písme (určite to nebol produkt zo stánkov fungujúcich v duchu hesla navrhnite-si-svoju-vizitku, aké nájdete na vlakových a autobusových staniciach). „Vďaka,“ vykoktala. Vysúkať zo seba celú vetu je problém, keď máte v bruchu čudné pocity. „Možno ťa vezmem za slovo.“

Koniec ukážky

Table of Contents

O autorke

Poďakovanie

Prológ

1. kapitola

2. kapitola