Jan Bauer

Bratrstvo růžového kříže

Mordy v časech císaře Rudolfa II.

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Jan Bauer, 2021

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-243-9857-0 (epub)

ISBN 978-80-243-9858-7 (mobi)

Prolog

Lukáš Trobl z Květnice se po studiích na univerzitě v Heidelbergu vrátil do Prahy, sídla římského císaře Rudolfa II. Doufal, že ho u sebe zaměstná jeho strýc Maxmilián Trobl, který zastával důležitý úřad dvorního rady zemského soudu. Ale ještě než se ke strýci dostal, zapletl se do rvačky a následně byl neprávem obviněn z vraždy vlašského alchymisty Alessandra Bellarminiho. Z vězení se sice po strýcově zásahu dostal, ale jen za podmínky, že se mu podaří najít skutečného vraha. Lukáš ve svém pátrání, při němž mu vydatně pomáhala půvabná šenkýřka Tereza z krčmy U Krále brabantského, uspěl a našel a usvědčil skutečného pachatele. Díky tomu se stal písařem zemského soudu s pověřením pro zvláštní úkoly. Mezi ně patřilo i vyšetřování závažných hrdelních zločinů.

I

„Urozený pane dvorní rado, je tady otec Augustin Brecht a naléhavě si přeje s vámi hovořit,“ uctivě pronesl pootevřenými dveřmi soudní sluha Jakub, ale už nedokázal zabránit tomu, aby se zmíněný příslušník Tovaryšstva Ježíšova neprotáhl kolem něj rovnou do kanceláře Maxmiliána Trobla z Květnice tak vehementně, až rukávem svého černého taláru málem smetl kalamář z jeho pracovního stolu. Jezuita, aniž pozdravil, se hned rozkřičel a přitom rozčileně mával kusem jakéhosi potištěného papíru:

„Pane dvorní rado, to je skandál!“

„Copak se děje, důstojný otče?“ klidným nevzrušeným hlasem se ho otázal Maxmilián Trobl a pomalu vstal ze židle.

Jezuita přestal mávat papírem a ostražitě pohlédl na písaře Lukáše Trobla, který seděl u dalšího stolu a pečlivě přepisoval zápisy ze starších soudních přelíčení.

„Ehm, váš synovec, pane dvorní rado, jaksi není katolík a nevím, zda před ním mohu vyslovit, s čím za vámi přicházím.“

Maxmilián Trobl se Brechtovým námitkám shovívavě pousmál: „Důstojný otče, jsme stále zemí dvojí víry. To, že se můj synovec modlí jinak, neznamená, že nevěří jako my dva v Hospodina. Pokud jde o mne, mám k němu naprostou důvěru.“

„Ale přece jen…,“ uraženě zakoktal Brecht a se zdviženým ukazovákem pravé ruky dodal: „Sám jsem se ho snažil přesvědčit ke konverzi ke katolické víře, ale zatím v tomto směru neprojevil žádoucí horlivost…“

Maxmilián Trobl hlasitě zakašlal, aby dal najevo jistou netrpělivost, a pak tiše, ale důrazně řekl: „Jestli jste, otče, přišel jen proto, abyste kriticky poukazoval na náboženské vyznání mého synovce, prosím, zase odejděte. Tady jste u zemského soudu, nás s prominutím nezajímá, jestli je někdo katolík, luterán, kalvinista nebo třeba machometán. Právo platí pro všechny stejně.“

Brecht se rázem celý jakoby zkroutil, jeho černě oděná postava se pokorně nahrbila a tvář dostala zkroušený výraz:

„Máte pravdu, pane dvorní rado. Ve své pochopitelné horlivosti jsem se poněkud unáhlil. Opravdu jsem nepřišel kvůli tomu, abych získával vašeho synovce pro víru pravou, tedy víru katolickou, ale v mnohem závažnější záležitosti, která bude vyžadovat neodkladný zásah zemského soudu.“

Po těchto slovech položil na stůl před Maxmiliána Trobla kus papíru, s nímž tak vehementně mával při vstupu do kanceláře. „Jen čtěte a zajisté se zděsíte hrůzou stejně jako já.“

Dvorní rada se sklonil k rozměrné listině, pokryté vytištěným textem. Zamžoural očima, sáhl po zvětšovacím skle, které míval vzhledem ke věkem se zhoršujícímu zraku stále po ruce, a dal se do čtení.

„Drazí křesťané!“ Oslovení bylo vysázeno větším typem písma, takže bylo výraznější než následující text:

„Přichází den vašeho osvícení! Dosavadní starý svět, jak ho známe, je z Boží vůle odsouzen k zániku. Nastává nová éra světla, nastává rozhodující bitva, v níž andělé vědění rozdrtí ďábla nevědomosti a ohlupování a zář pravdy se rozklene nad naším světem. Vítězství rozumu, moudrosti a harmonie se blíží… Je nejvyšší čas prohlédnout temné rejdy těch, kteří se neprávem nazývají jménem našeho Vykupitele, ačkoliv ve skutečnosti jsou služebníky ďábla a jejich cílem je uvrhnout nás do temnoty nevědění…“

„Vidíte?“ vykřikl znenadání otec Brecht a vyrušil tím dvorního radu ze čtení.

„Co mám vidět?“ nechápavě se zeptal Maxmilián Trobl a tázavě pohlédl na jezuitu.

„Přece ten nestoudný útok na naše Tovaryšstvo.“

„Proč myslíte, že je to útok na váš jezuitský řád? Já zde nic takového nečtu. Dovolte, otče, abych si ten leták dočetl až do konce…“

„Není potřeba.“ Brecht vytrhl dvornímu radovi papír z rukou a zuřivě s ním zamával nad hlavou. „Dál jsou jenom ještě horší výpady proti našemu Tovaryšstvu.“

„Přesto bych si ten leták rád dočetl,“ klidným hlasem mínil Trobl starší.

„Jak chcete,“ odsekl jezuita a vrátil potištěný papír na stůl. „Ale považte, tenhle hanopis byl dnes ráno přibit na vrata snad všech pražských kostelů, dokonce i na dveře katedrály svatého Víta. Naštěstí naši bratři většinu jeho výtisků takřka všude včas strhali, aby nevědomá veřejnost nepřišla k úhoně. Však běda těm, kteří by v něm nerozpoznali úklady satanovy… “

„Říkáte hanopis? Ale po mém soudu jde o hanopis poněkud neurčitý. Nikdo v něm není jmenovitě napadán. Hovoří se jen o příchodu jakési lepší, osvícené doby, což slibovali už bibličtí proroci.“

„Což jste si nevšiml slov o služebnících ďábla, kteří se neprávem nazývají jménem našeho Vykupitele? To je přece zjevné osočení Tovaryšstva Ježíšova.“

Jezuita samým rozčilením zrudl ve tváři.

„No dobrá, dá se to tak vykládat,“ konejšivě mu přitakal dvorní rada, který už chtěl mít od běsnícího jezuity pokoj. „Ale uvažte, otče, takové letáky, v nichž se vzájemně napadají různé církve, jsou v poslední době docela běžné. Na kostelní vrata je může přibít kdokoliv, pokud ho přitom městští biřici nechytí za ruku.“

„Jistě, ale tohle je zvláště nebezpečný leták. Vždyť osočuje nás, kteří jsme nejoddanější sluhové svaté matky katolické církve. Ale nechám vás číst dál, abyste si uvědomil závažnost tohoto obludného hanopisu.“

„Děkuji, otče,“ zamumlal Trobl starší a pokračoval ve čtení. Přitom netrpělivě přeskakoval celé věty, protože ho obsah letáku nijak nezaujal. Byl spíše zvědav, kdo je pod ním podepsán. Pokud by byl text anonymní, těžko by se s celou záležitostí dalo něco dělat, ale kupodivu to nebyl tento případ. Na konci byl totiž písmem stejně velkým jako oslovení vytištěno: „Bratrstvo růžového kříže.“

Kdopak asi jsou ti bratři růžového kříže, zamyslel se a obrátil se na svého synovce a zetě: „Lukáši, slyšel jsi někdy o nějakém Bratrstvu růžového kříže?“

Oslovený kupodivu klidně odpověděl: „Ale ano, otče.“ Už si zvykl, že si jeho tchán na oslovení „otče“ potrpí.

„Zmiňoval se mi o něm vážený doktor Michael Maier, dvorní lékař Jeho Veličenstva císaře Rudolfa II. Bratři růžového kříže či rosenkruciáni chtějí, aby se všichni učenci mohli podílet na alchymických vědomostech a poznatcích a jejich vědomosti byly přístupné všem…“

„To jenom ti zatracení bratři tak tvrdí. Ve skutečnosti je to lež. Jejich cílem je zničení našeho řádu,“ rozčileně přerušil Lukáše otec Brecht.

„Ale jestli je ten doktor Maier dvorním lékařem našeho císaře, pak snad není nutné se něčeho obávat,“ uklidňoval jezuitu Trobl starší. Otec Brecht mu svou umanutostí šel viditelně na nervy.

„Pokud jsem slyšel, ti rosenkruciáni jsou luteráni a vadí jim především poměry v jejich vlastní církvi,“ přidal se do debaty Lukáš.

„Zase ta ďábelská luteránská sebranka a císař si toho jedovatého hada hřeje na prsou!“ vybuchl Brecht.

„Vidíte, nejde o útoky na vaše Tovaryšstvo, ale o spory uvnitř luteránské církve,“ konejšil ho Maxmilián Trobl.

„Ach, kéž by tomu tak bylo! Obsah toho strašného letáku tomu však vůbec nenasvědčuje. Navíc ho ti zatracení luteráni přibíjejí na vrata katolických chrámů. Jistě chtějí zviklat víru obecného lidu.“

„Dobrá, otče Brechte, nechte mi tady ten leták a já pověřím Lukáše, aby celou záležitost vyšetřil.“

„Jenže tím uděláte kozla zahradníkem. Vždyť tady soudní písař je přece také luterán.“

„Ne, já nejsem luterán, ale stejně jako mí rodiče kališník,“ rozhořčeně zvolal Lukáš.

„To je ještě horší! Jeden z těch zatvrzelých následovníků arcikacíře Husa.“

„Tak to by snad, důstojný otče, stačilo!“ vybuchl dosud klidný dvorní rada. „Za to bych vás mohl obvinit z urážky soudního úředníka. Na to jsou zákony!“

„To je strašné! Raději jdu. Buďte s Pánem Bohem,“ vztekle odsekl Brecht, hodil leták na stůl a jeho hubená postava v černém taláru zmizela z kanceláře.

„Vidíš?“ obrátil se Maxmilián Trobl na svého synovce a probodl ho přísným pohledem. „To je z toho, že stále odmítáš přestoupit ke katolické víře. Jak dlouho tě mám ještě chránit? Zamysli se nad sebou, synu! Vždyť ohrožuješ samotný zemský soud.“

Lukáš se cítil strýčkovými slovy nemálo dotčen. Vždyť se zasloužil o objasnění pěkné řádky hrdelních zločinů a díky němu skončili jejich pachatelé v rukách kata. Nechtěl se však hádat, a tak jen pokorně sklonil hlavu a odpověděl:

„Když jinak nedáš, podívám se na ty růžové křižáky.“

„Buď tak hodný,“ nevlídně zavrčel dvorní rada a sklonil se nad písemnostmi na svém stole.

II

Soudní písař Lukáš Trobl se zahleděl na poněkud zchátralý dům asi uprostřed Koňského trhu na Novém Městě pražském. Nesl sice vznešený název U Zlaté labutě, jinak však ničím neprozrazoval, že by v něm mohla sídlit osoba tak významná, jakou nesporně byl císařský dvorní lékař Michael Maier. Labuť zobrazená na průčelí měla vybledlou žlutou barvu, která snad měla kdysi vypadat jako zlatá, omítka fasády místy dočista oprýskala až na kámen a vrata byla znatelně omlácená. Vypadalo to, jako by se ne tak dávno početný rozvášněný dav dobýval dovnitř. Lukáš nechápal, proč právě v sídle tak zanedbaném bydlí autor znamenitých spisů, jako byly Symbola aureae mensae či Examen Fucorum pseudo-chymicorum. Tedy za znamenité je považovali podobně věhlasní učenci, dokonce i sám císař Rudolf II. si v nich prý čítával, ale pro soudního písaře byly jen změtí jemu nepříliš srozumitelných vět. Jenže už od svých univerzitních studií se smířil s tím, že za znamenitá literární díla bývají většinou považovány spisy, kterým rozumí jen málokdo a jen málokdo je dočte až do konce. A přitom i ti, kteří je nepochopí a nedočtou, raději jásají nad jejich skvělostí a moudrostí, než aby popravdě přiznali, že jim vůbec nerozumí a ani za mák je nechápou, a vyřadili se tak ze společnosti učených osob.

„Co chcete?“ obořil se na Lukáše zamračený sluha, který po písařově dlouhém bušení bronzovým klepadlem konečně vyhlédl z domovních vrat.

„Přicházím od zemského soudu a přeji si hovořit s váženým doktorem Maierem.“

„Doufám, že si ho k soudu rovnou odvedete. Dluží mi gáži už za čtyři měsíce,“ nenávistně zavrčel sluha a otevřel Lukášovi polovinu vrat, aby mohl vstoupit dovnitř.

„Myslel jsem, že Jeho císařské Veličenstvo o svého dvorního lékaře finančně náležitě pečuje,“ namítl soudní písař.

„Pche! Císař Rudolf sice jmenoval mého zaměstnavatele dvorním falckrabětem, ale na penězích se to nijak neprojevilo. Kdyby mi doktora Maiera nebylo líto a nebyl jsem poctivý trouba, už dávno bych odtud utekl.“ Sluha, podsaditý ježatý chlapík v umouněném kabátci, byl zjevně silně rozzloben. „Nu, pojďte dál,“ vyzval Lukáše. „Doktor právě cosi kutí ve svém alchymickém laboratoriu. Trefíte tam? Kdyby snad ne, jděte po čichu. Však brzy ucítíte ten ďábelský smrad.“ Sluha nelhal. Sotva Lukáš vstoupil do domu, přímo ho do nosu udeřil natolik odpudivý zápach, až se mu zdálo, že se blíží k otevřené latríně. Necítil však jenom spoustu výkalů, ale i jakýsi nasládlý pach, který poněkud připomínal márnici plnou čerstvých mrtvol. Proto si raději dvěma prsty stiskl nos a zatajil dech, aby snad neomdlel. Prošel chodbou a na konci ho stále silnější pach přivedl do jakési temné jeskyně s očazeným klenutým stropem, v jejímž středu trůnila alchymická pec. Z velké skleněné baňky se valil žlutý dým tak mohutně, že zcela zaplňoval laboratorium. Pro vydatný kouř soudní písař ani nepostřehl doktora Maiera, navlečeného do černého pláště. Obličej mu zakrývala maska s papírovým zobanem, jakou lékaři nosívají v době moru, aby se sami nenakazili. Nebylo divu, Maierovi sice nehrozila morová nákaza, ale před tím nesnesitelným zápachem ho chránily sušené vonné bylinky ukryté v zobanu.

„Ach, to jste vy, pane Troble,“ uvítal Lukáše dvorní lékař a od nedávna také dvorní falckrabě. „Pojďme raději nahoru do knihovny, tady byste dozajista brzy omdlel. Zkouším tady jeden z receptů Paracelsových, ale nebojte se, podrobnějšího výkladu vás ušetřím. Při vší úctě k vám, asi byste ho nepochopil.“

„Máte pravdu, doktore,“ souhlasil soudní písař s úlevou, že dále nebude muset pobývat v tom hrozně páchnoucím prostředí.

Místnost, kterou dvorní lékař označoval jako knihovnu, se nacházela v prvním patře a na první pohled opravdové knihovny, jaké Lukáš znával třeba z univerzity v Heidelbergu či z domu svého strýce, připomínala jen málo čím. Knihy se tu sice nacházely, ale jen část z nich byla seřazena na policích. Většinou se volně povalovaly po stole, dokonce na podlaze nebo na křeslech. Převládal tu naprostý chaos a Lukáš nechápal, jak v něm dokáže doktor Maier vůbec něco najít.

„Nemám čas se zabývat uspořádáním své knihovny a můj sluha Max je s odpuštěním negramotný, tudíž po něm nemohu takovou věc chtít,“ omlouval se císařův dvorní lékař. „Jestli si nemáte kam sednout, klidně si uvolněte jedno z křesel a spisy shoďte třeba na podlahu. Omlouvám se, že potahy jsou poněkud opotřebované, ale nemusíte se bát, neumažete se od nich ani se v nich neskrývá nepříjemný hmyz. Jeho císařské Veličenstvo mi sice přislíbilo velmi slušný plat, jenže s jeho vyplácením se silně opožďuje a já se zatím marně domáhám nápravy. Ale promiňte, že si stěžuji, a raději povězte, co vás ke mně přivádí. Doufám, že nikoliv nějaká nemoc vašeho strýce dvorního rady.“

„Strýček je naštěstí zcela zdráv, ale přivádí mne za vámi něco jiného.“ Lukáš vyňal za záňadří leták, s nímž dopoledne otec Brecht přiběhl k zemskému soudu, a začal opatrně, aby se snad doktora Maiera jako luterána nijak nedotknul: „Před časem jste mi v krčmě U Krále brabantského na Menším Městě pražském vyprávěl o Bratrstvu růžového kříže…“

„Ach ano, vzpomínám si. Ale mám dojem, že vás tehdy ti rosenkruciáni nijak nezaujali.“

„Právě proto jsem dnes přišel, abych svůj tehdejší nedostatek zájmu napravil,“ usmál se soudní písař.

„Nu, kde začít? První zprávy o tomto učeném společenství jsem se dozvěděl za svého pobytu na univerzitě v Tübingenu ve Švábsku od proslulého teologa Johanna Valentina Andreae. Vyprávěl mi o jakémsi rytíři Christianu Rosencreutzovi, který se prý na své cestě do Egypta seznámil s tajnými alchymickými texty starých Egypťanů z časů královny Kleopatry. Prý původně pocházely ze slavné alexandrijské knihovny, která byla zničena za vpádu Saracénů. Sám Andreae sepsal několik spisků, které já, upřímně řečeno, považuji za naprosté bláboly, nicméně některé jeho myšlenky jsou jistě podnětné. Domnívám se, že ho k nim neinspiroval zjevně vymyšlený Rosencreutz, ale vám jistě dobře známý anglický učenec John Dee, který Tübingen navštívil při svém návratu z Čech do Anglie. Ale prozraďte mi, proč se na tajné společenství rosenkruciánů ptáte?“

Lukáš podal Maierovi leták, který k zemskému soudu přinesl jezuita Brecht: „Jen čtěte a podívejte se, kdo je pod tím textem podepsán. Tyhle letáky byly prý někdy v noci na dnešek přibity na vrata většiny pražských kostelů.“

Dvorní lékař se začetl a tiše si přitom mumlal: „Zajímavé, zajímavé.“ Nakonec leták vrátil Lukášovi a zeptal se ho:

„Co ode mne vlastně očekáváte?“

„Chci vědět, jestli v Praze opravdu působí nějaké Bratrstvo růžového kříže. Myslíte, že by bylo schopné takovýmto způsobem napadat Tovaryšstvo Ježíšovo? Tedy samozřejmě pokud se skutečně jedná o napadání.“

Doktor Maier chvíli mlčel a zdálo se, že se vážně zamyslel. Teprve po chvíli pomalu, jako by vážil každé vyřčené slovo, odpověděl: „Popravdě řečeno o žádných rosenkruciánech v Čechách nevím. Ale to je přirozené. Kdyby vešli ve všeobecnou známost, nemohli by už být tajným bratrstvem, že?“

„Proč se tedy skrývají?“

„Vy se divíte? Katolická církev je v Čechách mocná, však i třeba Jednota bratrská působí spíše v utajení, chráněna některými významnými šlechtici, jako jsou třeba Karel starší ze Žerotína a Petr Vok z Rožmberka. Netušil jsem však, že by rosenkruciáni chtěli napadat jezuity. V tomto případě by si zahrávali s ohněm. Ale proč to zajímá zemský soud? Myslel jsem si, že vy, mladý muži, máte na starosti šetření závažných hrdelních zločinů. Nějaký hanopis přece hrdelním zločinem není. Nebo se při svém vzdělání pletu?“

Lukáš si odevzdaně povzdechl: „Myslel jste si to správně, doktore, ale domnívám se, že můj strýc, dvorní rada Trobl, má z jezuitů trochu strach, a aby je uklidnil, nutí mne pátrat po autorech těchto letáků.“

„Nu, nezávidím vám, příteli. Omlouvám se, ani jsem vám nenabídl svůj dryák, který vyrábím destilací ovoce a má zaručené zdravotní účinky.“

„Když je to tak, jednu číši vašeho lektvaru nemohu odmítnout. Co by člověk neudělal pro své zdraví, že?“

„Hej, Maxi, kdepak jsi, chlape?“ rozkřičel se lékař na svého sluhu. „Přines nám láhev mého skvělého císařského dryáku a dvě číše!“

Max se skutečně záhy objevil, byť se tvářil značně neochotně. Doktor Maier si všiml jeho zamračené tváře, a tak hned dodal: „A nalij si taky, ať mi neochoříš. Beztak vím, že z mých lahvic potajmu upíjíš.“

Lukáš pozvedl naplněnou číši, a ještě než se napil, prohlédl si obsah proti světlu dopadajícího dovnitř oknem. Tekutina byla čirá, lehce zbarvená dožluta a náramně voněla po švestkách a jablkách.

„Tak na vaše zdraví, pane Troble!“ S tímto přáním zvedl císařský dvorní lékař svoji číši a všichni tři, Lukáš, Maier i jeho sluha Max, se napili. Soudní písař se vzápětí celý otřásl a zakuckal. Dryák byl vskutku dryákem a Lukášovi se zdálo, že mu dočista vypálí útroby.

Doktor si povšiml, jak ve tváři zrudl a celý se třese, a usmál se tomu. „Jen se nebojte, mladý muži. Ke zdraví se musíte protrpět.“

III

Od domu U Zlaté labutě došel Lukáš přes Koňský trh do protějšího hostince U Zlaté husy a objednal si korbel piva, aby zmírnil pálení Maierova léčivého dryáku. V duchu ho napadlo, jak teď v Praze všechno zlátne, kdekdo to chce připomenout alespoň názvem svého domu nebo hospody. Zlatá labuť, Zlatá husa, zkrátka samé zlato… Však už i v císařském sídle na Pražském hradě se nacházela Zlatá ulička, kde v nízkých přikrčených a k hradbě přilepených domcích, či spíše domečcích, bydleli hradní střelci. Ovšem ti, kteří tuto uličku důvěrně znali, tvrdili, že název nedostala podle drahého kovu, po němž prahli všichni alchymisté, ale podle žluté moči, protože střelci si tu cestou z krčmy klidně ulevovali a kryti milosrdnou noční tmou se nic neohlíželi na to, kde se právě nacházejí.

Soudní písař poděkoval robustní šenkýřce v červené zástěře za donesený korbel se zlatavým mokem, opět to zpropadené zlato, napadlo ho, zhluboka se napil a pak před sebe na stole rozložil leták, s nímž na zemský soud přiběhl otec Brecht. Kdepak má asi hledat ty zatrolené bratry růžového kříže? Tušil, že mu doktor Maier asi nepověděl celou pravdu. Jestli tvrdí, že o žádných rosenkruciánech v Čechách neví, tak buď lže, nebo něco záměrně tají. Že se k němu choval vstřícně, a dokonce mu dal ochutnat svůj dechberoucí dryák, připisoval Lukáš spíše postavení svého strýce na císařském dvoře. Maier se nepochybně dvorního rady Trobla obává, má strach, že by ho mohl pomluvit u císaře a postarat se o to, aby byl zbaven svého postavení dvorního lékaře. Už takhle na tom byl doktor Maier špatně. Habsburk mu nasliboval velký plat, protože měl pro učence slabost, ale s jeho vyplácením se příliš nenamáhal. Ostatně šetrnost bývala už letitou tradiční vlastností této panovnické rodiny. Lukáš byl sečtělý ve starých kronikách, a tak věděl například o tom, že kdysi jeden Habsburk, rovněž jménem Rudolf, se jako český král proslavil mimořádnou šetrností. Proto mu přezdívali Kaše, protože prý, aby ušetřil, skoro nic jiného než kaše nejedl. Jenže takové příběhy se nevyplatilo vyprávět po pražských krčmách, protože císař byl na pověst své rodiny mimořádně háklivý a špehové, nebo alespoň ochotní udavači, se v posledních letech mimořádně rozmnožili. Za připomínku šetrného císařského předka jste se tak mohli dostat i do Bílé věže Pražského hradu, či alespoň do šatlavy na Staroměstské radnici raz dva a udavač se ještě mohl nadít odměny v podobě hromádky zlatých florénů.

Konec ukázky

Table of Contents

Prolog

I

II

III