Stephen King

DRAČÍ OČI

Copyright © by Stephen King, 1987

Published by agreement with the autor and author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Translation © Linda Bartošková, 1996

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2021

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-344-7 (ePub)

ISBN 978-80-7593-345-4 (mobi)

Tento příběh věnuji

svému velkému příteli Benovi Straubovi

a své dceři Naomi Kingové.

1

Kdysi v jednom království zvaném Delain žil král a ten měl dva syny. Delain bylo velmi staré království a vládly v něm už stovky králů, možná i tisíce; když něco trvá hodně dlouho, ani kronikáři si nezapamatují všechno. Roland Dobrotivý nebyl zrovna nejlepším králem, jakého země poznala, ale ani tím nejhorším. Snažil se ze všech sil, aby nikomu příliš neublížil, a většinou se mu to dařilo. Také se ze všech sil snažil vykonat velké činy, ale to se mu bohužel dařilo méně. Nakonec z něj byl průměrný král; pochyboval, že si ho lidé budou dlouho pamatovat, až umře. A smrt už mohla přijít každou chvíli, protože byl starý a srdce mu nesloužilo. Zbýval mu ještě rok, možná tři. Všichni, kdo ho znali a všímali si jeho popelavého obličeje a jak se mu při audiencích třesou ruce, se shodli, že nový král bude korunován na velkém náměstí u paty Jehly nejpozději za pět let… pět let, pokud Bůh dá. Takže všichni obyvatelé království, od nejbohatšího barona a nejvyparáděnějšího dvořana po nejchudšího nevolníka s manželkou v roztrhaných hadrech, ti všichni přemýšleli a mluvili o budoucím králi Petrovi, starším synovi Rolanda.

A jediný člověk dumal, přemýšlel a kul pikle o něčem jiném: jak to zaonačit, aby místo Petra korunovali Rolandova mladšího syna Tomáše. Ten člověk se jmenoval Flagg a byl královým kouzelníkem.

2

Král Roland byl starý – přiznával sedmdesát let, byl však určitě starší – ale syny měl mladé. Dovolili mu, aby se oženil později, protože dlouho nepotkal ženu, ve které by našel zalíbení, a protože jeho matka, velká královna vdova, byla patrně nesmrtelná, jak se zdálo Rolandovi a všem okolo – včetně královny. Vládla království skoro padesát let, když si jednou, při popíjení čaje vložila do úst čerstvý plátek citronu, aby utišila svízelný kašel, který ji už asi týden soužil. Během svačiny vystupoval pro pobavení královny vdovy a jejího dvora žonglér. Žongloval pěti krásně vybroušenými křišťálovými koulemi. Právě ve chvíli, kdy si královna vložila plátek citronu do úst, žonglér jednu skleněnou kouli upustil. Koule se na dlažbě velké Východní síně roztříštila, až se do daleka rozlehla ozvěna. Královna vdova se při té ráně úlekem nadechla. Plátek citronu jí vletěl do hrdla a v okamžiku ji zadusil. Za čtyři dny se na náměstí Jehly konala Rolandova korunovace. Žonglér se jí neúčastnil; tři dny předtím přišel na popravčím špalku za Jehlou o hlavu.

Z krále bez dědiců jsou všichni nervózní, zvlášť když je mu přes padesát a plešatí. Bylo proto v Rolandově zájmu, aby se brzy oženil a měl dědice. Flagg, jeho nejbližší rádce, to králi neustále připomínal. Také ho upozornil, že v padesáti mu zbývá už jenom pár let, aby mohl stvořit v břiše ženy dítě. Flagg mu radil, aby se oženil brzy a nečekal, až najde urozenou dámu, která by se mu zalíbila. Když se takové dámy muž nedočká do padesáti, těžko se ještě objeví, nabádal ho Flagg.

Roland to chápal a souhlasil, aniž by tušil, že Flagg s těmi svými ucouranými vlasy a bledou tváří, kterou skoro pořád schovával pod kápí, zná královo nejhlubší tajemství: že nikdy nepotkal ženu, ve které by našel zalíbení, protože neměl zalíbení v ženách vůbec. Ženy ho vyváděly z míry. A nikdy nenašel zalíbení v činnosti, kterou se tvoří v břiše ženy dítě. Ta činnost ho také vyváděla z míry.

Chápal však, že kouzelníkova rada je moudrá, a půl roku po pohřbu královny matky došlo v království k mnohem radostnější události – konala se svatba krále Rolanda se Sašou, jež se později stala matkou Petra a Tomáše.

Rolanda neměli v Delainu nijak zvlášť rádi ani neradi. Sašu však milovali všichni. Když při porodu druhého syna zemřela, království se na rok a den zahalilo do hlubokého smutku. Saša byla jednou ze šesti žen, které Flagg navrhl králi jako možné nevěsty. Roland žádnou z nich neznal a všechny měly podobný původ i postavení. Všechny měly vznešenou, leč nikoli královskou, krev, a všechny byly mírné, příjemné a tiché. Flagg nenavrhl žádnou, která by ho mohla vyšoupnout z jeho místečka u králova ucha. Roland si vybral Sašu, protože vypadala nejmírnější a nejtišší ze všech, a proto ho nejméně děsila. Tak se konala svatba. Saše ze Západního panství bylo sedmnáct let, byla o třiatřicet roků mladší než její manžel. Až do svatební noci nikdy neviděla muže bez spodků. Když tedy spatřila králův zplihlý úd, zeptala se se zájmem: „Co to je, manželi?“

Kdyby řekla něco jiného nebo kdyby to řekla trochu jiným tónem, události oné noci – a celý náš příběh – se mohly ubírat jinačím směrem; Roland, přestože vypil zvláštní nápoj, který mu Flagg před hodinou na ukončení svatební hostiny podal, by se asi jednoduše vytratil. Ale v té chvíli ji uviděl přesně takovou, jaká byla – uviděl velmi mladou dívku, jež věděla o dělání dětí ještě méně než on – a všiml si, že její ústa jsou laskavá, i zamiloval si ji, stejně jako si ji zamilovali všichni v Delainu.

„To je královské žezlo,“ odpověděl.

„Nevypadá jako ze železa,“ zapochybovala Saša.

„Ještě není ukuto,“ vysvětlil.

„Ach!“ podivila se. „A kde je kovářská výheň?“

„Jestli mi budeš důvěřovat,“ pravil a ulehl s ní na lože, „ukážu ti ji, protože sis ji přinesla ze Západního panství s sebou, i když jsi o tom nevěděla.“

3

Lidé v Delainu ji měli rádi, protože byla laskavá a hodná. Královna Saša nechala postavit velkou nemocnici, královna Saša plakala nad krutými štvanicemi na medvěda, které se konaly na náměstí, takže král Roland nakonec podobné zábavy zakázal, královna Saša prosila o snížení královských daní v roce, kdy přišlo takové sucho, že povadlo i listí na Velkém starém stromu. Možná se ptáte, jestli Flagg proti ní intrikoval? Z počátku ne. V jeho očích šlo o nicotnosti, protože byl opravdový kouzelník a žil stovky a stovky let.

Dokonce nechal projít i návrh na snížení daní, protože předchozího roku porazilo delainské námořnictvo anduské piráty, kteří víc než sto let sužovali jižní pobřeží království. Lebka anduského krále pirátů se šklebila na kůlu před palácovými zdmi a pokladnice Delainu přetékala kořistí. V důležitějších věcech, týkajících se státu, to ale byla stále Flaggova ústa, která šeptala rady do ucha krále Rolanda, a tak byl Flagg v prvních letech spokojený.

4

Roland si manželku sice zamiloval, ale nikdy si nezamiloval onu činnost, která připadá většině lidí sladká a jež plodí obyčejné kuchtíky i následníky trůnu. Měli se Sašou oddělené ložnice a král za ní moc často nechodil. K návštěvám docházelo nejvýš pětkrát nebo šestkrát do roka a někdy ani železo ve výhni neukuli, přestože Flagg míchal stále silnější nápoje a Saša nepřestávala být milá.

Ale po čtyřech letech manželství zplodili Petra. A té noci Roland nepotřeboval Flaggův nápoj, tu zelenou kouřící břečku, po které se vždycky cítil trochu divně, jako by se měl zbláznit. Toho dne si vyjel s dvanácti muži na lov do Obory. Lov miloval Roland ze všeho nejvíc – vůni lesa, svěží vzduch, zvuk rohu a chvění luku v ruce, když vypustí šíp na přímý, ostrý let. Střelný prach v Delainu znali, byl však vzácný a lovit zvěř železnou trubkou se obecně považovalo za nízké a nedůstojné.

Saša si v posteli četla, když k ní celý brunátný a rozzářený přišel, ale odložila knihu na prsa a pozorně poslouchala, jak jí vypráví své zážitky a přitom divoce mává rukama. Ke konci se zaklonil, aby jí ukázal, jak napjal luk a vystřelil na nepřítele Kladivo, velký šíp po otci. Když to udělal, Saša se zasmála, zatleskala rukama a získala si jeho srdce.

V Královské oboře už nebyla skoro žádná zvěř. V těch moderních časech byla vzácnost najít v ní třeba jen urostlého jelena a draka v ní nikdo nezahlédl už celé věky. Většina lidí by se vám vysmála, kdybyste tvrdili, že by v tom poklidném lese stále mohla ona bájná obluda žít. Ale toho dne, hodinu před západem slunce, když už se Roland se svou družinou chtěl vrátit, tu bájnou obludu našli… nebo ona je.

Ozvalo se zapraskání, dupot a z porostu vylezl drak, šupiny mu svítily barvou nazelenalé mědi, z ukoptěných nozder mu vycházel dým. Nebyl to žádný malý dráček, byl to sameček, který už dorostl do prvního svlékání kůže. Do družiny jako když hrom uhodí, nikdo se nedokázal ani pohnout, natož sáhnout po šípu.

Drak se zahleděl na lovce, zelené oči mu zežloutly, potřásl křídly. Nebezpečí, že by uletěl, nehrozilo – křídla ho unesou až za takových padesát let a po dalších dvou svlékáních – ale blány, které do deseti nebo dvanácti let drží křídla drakovi u těla, už odpadly, a jediné máchnutí zvedlo takový vítr, že hlavní lovčí spadl ze sedla a roh mu vyletěl z ruky.

Roland byl jediný, kdo neztratil duchapřítomnost, a i když byl příliš skromný, aby to Saše řekl, jednal jako hrdina a náruživý lovec zároveň. Drak by překvapené družiníky upekl zaživa, kdyby nebylo Rolandovy pohotovosti. Roland pohnal koně o pět kroků vpřed a založil do tětivy velký šíp. Napjal luk a vystřelil. Šíp letěl přímo do cíle – do měkkého lalokovitého místečka pod hrdlem, kudy drak nabírá vzduch, aby mohl chrlit oheň. Plaz padl mrtev a naposledy vychrlil oheň, který zapálil okolní křoví. Družiníci ho rychle uhasili, někteří vodou, jiní pivem, a nejeden přispěl močí – a když tak teď o tom přemýšlím, i to bylo z větší části pivo, protože když jel Roland na lov, bral s sebou spoustu piva a sám jím také nepohrdl.

Oheň byl za pět minut uhašen, drak za čtvrthodinku vykuchán. Když mu vyvrhli bachor, dalo by se na jeho kouřících nozdrách ještě vařit. Rolandovi slavnostně přinesli devítikomorové srdce, ze kterého ještě kapala krev. Roland je za syrova snědl, jak velel zvyk, a chutnalo mu výtečně. Litoval pouze, že žádné další srdce už asi nikdy neokusí.

Snad za to mohlo dračí srdce, že byl té noci tak silný. Snad to bylo radostí z lovu nebo z vědomí, že jednal pohotově a chladnokrevně, zatímco ostatní zkoprněli v sedle (samozřejmě kromě hlavního lovčího, který zkoprněl na zemi). Na důvodech však nezáleží, když Saša zatleskala a zvolala: „Výborně, manželi,“ skočil za ní do postele. Saša ho uvítala rozšířenýma očima a úsměvem, který obrážel jeho vítězství. Tu noc Roland poprvé a naposled vychutnal manželské objetí za stavu střízlivosti. Po devíti měsících – co měsíc, to jedna komora dračího srdce – se ve stejném loži narodil Petr a království se zaradovalo – trůn měl dědice.

5

Nejspíš si pomyslíte – pokud vám něco takového vůbec přišlo na mysl – že po Petrově narození Roland určitě přestal popíjet Flaggovy podivné nápoje. Mýlíte se. Občas je užíval. To proto, že Sašu miloval a chtěl ji potěšit. V některých krajích lidé předpokládají, že v sexu si libují jen muži a ženy jsou rády, když mají pokoj. Lidé v Delainu tak podivné nápady neměli – předpokládali, že každá žena nachází přirozené potěšení v činnosti, ze které pocházejí nejroztomilejší stvoření na světě. Roland věděl, že v tomto směru nevěnuje manželce tu správnou pozornost, ale rozhodl se, že bude tak pozorný, jak jen může, i když to znamenalo popíjet Flaggovy lektvary. Jenom Flagg věděl, jak málo král chodí ke královninu loži.

Asi čtyři roky po Petrově narození, na Nový rok, přišla do Delainu strašlivá bouře. Byla to nejhorší vánice, jakou si lidé pamatovali – s jedinou výjimkou, o které vám povím později.

Flagg pocítil nutkání, které nedokázal vysvětlit ani sám sobě, ale uposlechl je a namíchal králi nápoj dvojnásob silný – snad ho k tomu přimělo cosi v kvílení větru. Jindy by se Roland nad odpornou chutí zašklebil a možná by pohár odsunul, ale bouře ve všech budila vzrušení a novoroční slavnost byla obzvlášť rozverná, a Roland se pořádně opil. Planoucí oheň v krbu mu připomněl poslední drakův ohnivý výdech a mnohokrát připil hlavě, pověšené na zdi. Jediným douškem tedy vypil zelenou břečku a v té chvíli ho posedl nízký chtíč. Ihned odešel z jídelny a navštívil Sašu. Snažil se s ní milovat, ale ubližoval jí.

„Prosím tě, manželi,“ vykřikla a rozvzlykala se.

„Promiň,“ zamumlal. „Chrrr….“ Upadl vedle ní do těžkého spánku a nevěděl o sobě dvacet hodin. Saša nikdy nezapomněla na divný pach, který té noci cítila v jeho dechu. Připomínal jí zkažené maso, pach smrti. Propána, uvažovala, co to jenom jedl… nebo pil?

Roland se už Flaggových nápojů nikdy nedotkl, ale Flagg byl přesto spokojen. Po devíti měsících Saša porodila Tomáše, druhého syna. Při porodu zemřela. Takové věci se samozřejmě stávají, a i když byli všichni smutní, nikoho to doopravdy nepřekvapilo. Všichni byli přesvědčeni, že vědí, co se stalo. Ale jediní lidé v celém království, kteří znali pravdu o Sašině smrti, byli Anna Crookbrowsová, porodní bába, a Flagg, králův kouzelník. Saša mluvila do kralování a Flagg s ní ztratil trpělivost.

6

Petrovi bylo teprve pět, když matka zemřela, ale vzpomínku na ni si uchoval hluboko v srdci. Pamatoval si ji jako milou, něžnou, milující bytost, plnou milosrdenství. Ale pět roků je málo a jeho vzpomínky většinou nebyly příliš jasné. Jednu vzpomínku si však uchoval zřetelně – jednou mu cosi vytkla. Vzpomínka na tuto výtku mu mnohem později zachránila život. Šlo o používání ubrousku.

Každého prvního dne v Pátém měsíci se konala u dvora slavnost jarního setí. Když bylo Petrovi pět let, mohl se slavnosti poprvé zúčastnit. Podle zvyku měl Roland sedět v čele stolu, dědic trůnu po pravici a královna na druhém konci stolu. V praxi to znamenalo, že Petr bude při jídle daleko od matky, takže ho Saša předem pečlivě poučila, jak se má chovat. Chtěla, aby se předvedl v dobrém světle a choval se způsobně. Dobře věděla, že během hostiny bude odkázán sám na sebe, protože jeho otec neměl o dobrých způsobech ani ponětí.

Někdo z vás se možná diví, proč poučování o dobrých způsobech připadlo na Sašu. Copak chlapec neměl žádnou vychovatelku? (Ano, měl dvě.) Nebyli tam sluhové, kteří by se chlapci věnovali? (Byly jich celé mraky.) Těžší však bylo všechny ty lidi udržet v odstupu a ne je přimět, aby se o Petra starali. Saša ho chtěla vychovávat sama, pokud to bylo možné. Měla velmi jasnou představu, jak by měl být její syn vychováván. Milovala ho z celého srdce a chtěla s ním být ze sobeckých důvodů. Ale také si uvědomovala, že nese velkou a vážnou zodpovědnost za Petrovo vychování. Ten chlapeček bude jednoho dne králem a Saša chtěla, aby byl především dobrým člověkem. Správný chlapec bude dobrým králem, říkala si.

Konec ukázky

Table of Contents

1

2

3

4

5

6