Přeložil:

MARTIN KÖNIG

Melanie Moreland: Van

Vydání první

Copyright © 2019. Van by Melanie Moreland.

Published by arrangement with Bookcase Literary Agency.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2435. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Van vydaného v roce 2019

Český překlad © 2021 Martin König

Odpovědná redaktorka Stanislava Moravcová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover design by Melissa Ringuette, Monark Design Services

Motiv předělů Pixabay.com

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1593-5 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1594-2 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Melanie Moreland

VAN

Věnování

Mému Matthewovi, protože tvá láska je důvodem všeho, čím jsem, a všeho, co dokážu udělat.

Navždycky.

Jedna

Van

Ztěžka jsem dosedl a židle pode mnou na protest zaskřípěla. Když jsem si unavenou rukou prohrábl rozcuchané vlasy, na oblečení se mi zvířil prach. Prsty mi uvízly v hrudce malty, která se mi dostala do vlasů. Zašklebil jsem se.

Byl to dlouhý a těžký den.

S tichým zasténáním jsem si protáhl ramena i ruce. Levá strana těla bolela nejvíc, nohu jsem měl ztuhlou a citlivou, což celkové nepohodlí dne jen stupňovalo. K tomu všemu jsem měl hlad, ale kavárna před budovou byla touhle noční dobou bohužel zavřená.

Kancelář mám v zadní části přízemí budovy BAM. Společnost BAM založil Bentley Ridge a je to velice úspěšná a diverzifikovaná firma. Bentleymu se spolu se dvěma nejlepšími přáteli, Aidenem Callaghanem a Maddoxem Rileym, podařilo proměnit vizi developerského podnikání v mnohamiliardový konglomerát. Obrovské developerské smlouvy, rozsáhlé holdingy a investiční příležitosti jsou jen některé z předmětů podnikání, jimiž se BAM zabývá. Já mám plno práce díky Bentleyho prvotní vášni pro rekonstrukci a prodej domů. Dělám, co můžu, aby z toho měl velký profit. Svou práci miluju – i firmu, pro kterou pracuju. Všichni spolumajitelé BAM vyznávají jediné prosté pravidlo: zacházet se zaměstnanci dobře a za jejich tvrdou práci je odměňovat. Funguje to. Nikdy jsem nepoznal žádnou jinou firmu, která by fungovala tak hladce jako tato.

V přední části budovy máme kavárničku, která je mezi zaměstnanci oblíbená, zejména mnou a Aidenem. Sice do ní má přístup veřejnost, právě díky BAM se jí tak daří – pečivo mají luxusní, sendviče dokonalé a manželský pár, který kavárnu provozuje, nás všechny zná jménem a ví také, co má kdo rád. Já v podstatě celou jejich nabídku.

Ale dnes večer se musím spokojit s pizzou.

Na chviličku jsem nechal hlavu klesnout na opěrku, zavřel jsem oči a užíval si klidu.

Kancelář sdílím s Jordanem Hayesem, který dohlíží na všechny podrobnosti větších staveb a projektů, které BAM řeší. Místnost je plná plánů, nákresů a modelů. Police přetékají knihami a dokumenty, ve skříních máme spoustu nástrojů a přístrojů, které raději uchovávám v bezpečí. Na jednom konci kanceláře máme velký stůl, který používáme při jednáních – když si vzpomeneme, že na něm nemáme hromadit krámy. Jedny dveře vedou na zadní nákladovou rampu, která je skvělým a příhodným místem, kde můžu parkovat velkou dodávku.

Na druhé straně haly je oblast, kterou využívají nejrůznější týmy, pokud potřebují nějaké kancelářské prostory, a zbytek podlaží zabírá tým návrhářů v čele s Olivií Rourkeovou, která do firmy přišla před víc než rokem a obsadila tolik potřebnou volnou pozici pro návrháře. Zabývá se všemi aspekty finálního vzhledu domů, bytů a apartmánů, které Bentley tak rád kupuje a obratem prodává. Tato součást podnikání nás oba neustále udržuje v plné práci s týmy, které pořád pracují na nových projektech. V některých případech nás povolají i k některým stránkám větších projektů, ale většinou je necháváme ve schopných rukou Jordana a jeho rozsáhlé sítě dodavatelů a obchodů.

Paží mi projela silná bolest, a tak jsem s povzdechem sáhl po tylenolu, spolkl pár tablet a zapil je zteplalou vodou z láhve na stole. Na to, abych si přinesl studenou, byla kompaktní chladnička příliš daleko.

Hlava mi klesla na hruď a já jsem dlouze, pomalu a zhluboka dýchal. Soustředil jsem se na vzduch, který mi vstupoval do plic a zase je opouštěl. Musel jsem myslet na něco jiného než na bolest, než ji léky otupí.

Natáhl jsem levou ruku a zamyslel se, jestli bych neměl znovu zajít k doktorovi nebo jestli je to jenom přílišnou námahou. Má práce zahrnuje spoustu bourání a strhávání stěn, zvedání těžkých břemen a dlouhou pracovní dobu. Všechny tyhle úkoly miluju a vynikám v nich, ale byl jsem unavený.

Možná už jsem na tyhle věci moc starý. Třicet devět může člověku někdy připadat jako starověk.

Vtom mě polekalo něčí odkašlání a ve stejnou chvíli, kdy jsem prudce otevřel oči, jsem z okraje stolu srazil prázdnou láhev. Mezi dveřmi stála Liv. Světlo z chodby jí zvýrazňovalo světlé záblesky světlehnědých vlasů a vytvářelo kolem hlavy svatozář. Maličká a správně zaoblená Liv na sobě měla svůj obvyklý pracovní oděv: dlouhou volnou košili přes tmavé legíny. Vlasy vždycky mívala stočené do uzlu nebo spletené do dlouhého copu, přehozeného přes jedno rameno, jako tomu bylo dnes. I bez dívání jsem věděl, že na nohou bude mít buďto nízké boty nebo naopak vysoké tenisky. Když jsme pracovali na stavbách, tak na těch malých nožkách mívala boty s ocelovou špičkou, v nichž mi, navíc s přilbou na hlavě, připadala neuvěřitelně sexy.

Tuhle věc jsem nikdy nikomu neřekl.

Náš vztah byl čistě profesionální.

„Promiň,“ omlouvala se. „Nechtěla jsem tě polekat.“

„Myslel jsem, že jsem tady sám,“ přiznal jsem. „Jsi tady dlouho? Je všechno v pořádku?“

Mezi dveřmi zaváhala, dokud jsem ji mávnutím nepozval dál.

„Musím dohnat pár věcí. Viděl jsi Bentleyho dřívější e-maily?“ zeptala se.

„Ne, celý den jsme demolovali Randallův barák. E-maily jsem nekontroloval.“ Usmál jsem se. „Co má za lubem tentokrát?“

Sklouzla do křesla před mým stolem a složila nohy pod sebe. Tím, jak se schoulila do velkého křesla, mi připomínala kočku, uvelebující se v košíku. Věděl jsem, že to dělá proto, že když se do tohoto křesla posadila, nedosáhla nohama na podlahu. Věděl jsem také, že v kanceláři je tohle její oblíbené. Bylo pohodlné a bůh ví, že jsem v něm usnul víc než jednou.

„Našel srub na Niagaře. Na takovém kolmém útesu – výhled nádherný, ale srub samotný je v mizerném stavu. Chce, abysme se na to podívali. Není si jistý, jestli by ho měl nechat strhnout nebo předělat.“

„Jak k němu přišel?“

„Všiml si ho z lodi, na které byli minulý víkend, a vystopoval majitele. Podle všeho byl dům chvíli opuštěný a podle jeho slov potřebuje trochu láskyplné péče.“

Zasmál jsem se. „Jenom Bentley si může všimnout rozpadajícího se srubu a začít se o něj zajímat, když je na výletě se ženou. Vsadím se, že to Emmy ohromilo. Asi začal okamžitě hledat.“

Liv se usmála a ta grimasa jí úplně změnila rysy. Byla pohledná a měla velké oči neobvyklé zlatohnědé barvy s černými kroužky po obvodu duhovky, díky nimž vynikaly ještě víc. Kořen nosu a tváře měla krásně pihovaté. Rty měla kypré, plné a sytě růžové – to mi přišlo velice zajímavé. Přál jsem si zjistit, jestli by si rty tu barvu zachovaly i po polibku, nebo jestli by ještě víc ztmavly.

Musel jsem potřást hlavou, abych si pročistil myšlenky a soustředil se na její úsměv. Úplně jí rozzářil tvář, až musela maličko přimhouřit oči a ve tvářích se jí objevily dva hluboké dolíčky. Nestávalo se to často, o to raději jsem této události býval svědkem.

„V e-mailu napsal, že to vyfotil a nechal Aidena a Reida, aby začali pátrat v minulosti. Majitel ten srub zdědil po dědečkovi a nemá o něj zájem. Žije ve Státech a pamatuje si jenom, jak těžké bylo se tam dostat a jak nudné to tam vždycky bývalo, když byl malý. Nechal to párkrát renovovat a několik let to na léto pronajímal, ale potom mu došlo, že s tím má moc starostí, takže poslední dobou už je to prázdné.“

„Tyjo. I s pozemkem to musí mít velkou cenu.“

„Bentley mu určitě udělal férovou nabídku a až BAM rozvine celý koncept, bude to mnohem cennější.“

„On už to koupil?“ zasténal jsem. „Aniž by to viděl?“

„Ano.“

„Tak nebo tak máme další práci.“ Rozhlédl jsem se po různých složkách na stole. „Má to prioritu?“

„Ne. Ale chce, abysme se s ním na to za pár týdnů jeli podívat a řekli mu, co si myslíme.“

Vzal jsem papír a rychle si pro sebe načmáral poznámku. Když jsem se otočil a hledal připínáček, abych si ji přidal ke spoustě dalších poznámek, připnutých na nástěnce za mnou, Liv se uchechtla.

„Počítač by to za tebe mohl ohlídat líp,“ zavrtěla hlavou. „Já mám paměť někdy příšernou. Máma vždycky říkala, že bych někde zapomněla i hlavu, kdybych ji neměla přišroubovanou. Pořád něco zapomínám, když si to nenapíšu do kalendáře nebo do poznámek v telefonu.“

„Já počítače nenávidím,“ zavrtěl jsem hlavou. „Tady ho musím používat na pracovní věci, ale jinak dávám přednost vlastnímu systému.“

„Ty tomu říkáš systém?“

„Funguje to.“

„Reid sem musí chodit strašně nerad.“

Teď byla se smíchem řada na mně. Reid byl IT génius – jeho brilantní mozek byl o deset kroků před všemi ostatními a naše systémy byly díky němu přímo neuvěřitelné.

„S Reidem si rozumíme dobře. Pro všechny firemní věci používám to, co používat musím. A přidám si to i do poznámek v telefonu, ale dávám přednost staromódnímu způsobu, jak věci dělat. Doma mám notebook, který málokdy vůbec otevřu.“

„Žádné sociální sítě?“

„Ani náhodou. Nic. Žádný Facebook, Twitter, Instagram. Nic takového.“

„Chápu. Nesnáším to psaní, i když to všichni milujou.“ Nakrčila čelo.

„A co vaše koncerty?“

Pokrčil jsem rameny a snažil se přitom nesyknout. Pořád to bolelo. „Jeden z kluků postuje různé věci. Já tam chodím si zahrát a užívat si hudbu, o tohle ať se starají oni. A když mám někdy sólové vystoupení a někoho tam chci mít, tak mu řeknu. Jinak jenom hraju. Nedělám to kvůli davům nebo penězům…“

„Děláš to kvůli hudbě,“ dokončila za mě.

„Jo.“

S ustaraným výrazem se zamračila. „Jsi v pořádku? Pořád sebou cukáš.“

„Jsem trochu ztuhlý, to je všechno. Dlouhý den.“

„Nepřeháněl jsi to?“

Její zájem mě dojal. „Jsem v pohodě, Liv. Mám jeden starý úraz, který se někdy připomene, když v práci moc dřu. Dneska jsme obkládali strop sádrokartonem a měl jsem o jednoho člověka míň, takže jsem toho musel víc zvedat. Zítra to už bude dobrý.“

„Masáž.“

„Promiň?“

„Masáž by ti pomohla. A svaly si můžeš uvolnit i pár jednoduchýma cvikama z jógy.“

Odkašlal jsem si. „Aha, jóga?“

Byl jsem odměněn dalším úsměvem a tichým smíchem. „Vím, že hodně cvičíš s Aidenem. Ale jóga s tvým tělem udělá zázraky. Mně teda pomáhá hodně.“

Snažil jsem se představit si ji při józe. V duchu jsem ji neviděl ve volné košili a legínách, místo nich měla těsné triko a šortky. Jednou jsem ji viděl v šatech, které zdůrazňovaly jinak ukryté křivky jejího těla, vystavovaly na odiv tvarované nohy a zdůrazňovaly těžká ňadra a postavu jako přesýpací hodiny. Tehdy jsem si poprvé všiml, že je neuvěřitelně atraktivní, a zamyslel jsem se nad tím, proč tu krásu skrývá. Představa, jak se její tělo při józe protahuje a ohýbá, stačila k rozdmýchání mé představivosti a uvolnění myšlenek, které jsem jinak zamykal hluboko v sobě. Dívat se na to, jak se ohýbá a protahuje, jak se její tělo klene. Vidět, jak se jí kůže leskne vlhkostí. Přidat se k ní na podložce a ukázat jí úplně novou sadu cviků, která by skončila mnou v ní a mým jménem, vylétajícím jí ze rtů.

„Vane?“

S úlekem jsem si uvědomil, že jsem zaklonil hlavu a zavřel oči. Fantazíroval jsem o Livině těle a o tom, jak ji šukám.

Co se to se mnou dneska sakra děje?

Posadil jsem se, zavrtěl hlavou a snažil se najít vhodná slova. „Ajo, aha, promiň. Asi jsem unavenější, než jsem myslel.“

„Kdyby ses rozhodl, že to chceš zkusit, mám skvělou masérku. Eve je úžasná.“

„Budu na to myslet.“

Promluvila až po krátké pauze. „Vypadáš fakt unaveně.“

„Tenhle projekt je hrozně náročný,“ usmál jsem se, protože jsem si prohraboval vlasy a na stůl spadl kousek sádrokartonu. „A špinavý.“

Zasmála se melodickým smíchem. „To k té práci patří. Minulý týden jsme s Kim malovaly jeden pokoj. Sehnula jsem se, abych zamalovala jedno místo, které jsem vynechala, a ona do mě vrazila. Celý zbytek dne jsem chodila s tmavě tyrkysovou barvou na temeni. Vydrhnout to trvalo celou věčnost. Sammy chtěla, abych to tak nechala. Myslela si, že je to cool.“

Při zmínce o její pětileté dceři jsem si všiml láskyplného podtónu. Potkal jsem ji jenom jednou, ale bylo to roztomilé dítě, vychované a tiché. Vypadala jako Liv, ale oči měla tmavé. O Sammyině otci jsem nevěděl nic než to, že spolu nežijí a že ji Liv vychovává sama. Hodně jí pomáhala maminka, která si byla blízká s oběma, ale kromě několika humorných historek, které mi Liv vyprávěla, to bylo všechno, co jsem věděl.

„Tak to naprosto chápu.“

„Musela jsem jí říct, že můj šéf mě má radši bez tyrkysových vlasů.“

„Je to naprd.“

Zasmála se, vstala a přejela si rukama po košili, aby na ní uhladila faldy. Snažil jsem se nepředstavovat si, jaké by bylo cítit ty křivky pod rukama.

„Měl bys jít domů a trochu si odpočinout. Já už musím taky,“ řekla.

„Nějaké velké plány?“ zeptal jsem se a snažil se, aby to znělo nenuceně.

Zavrtěla hlavou. „Musím brzo vyzvednout Sammy. Máma ji vzala na nějakou narozeninovou oslavu s pizzou a odpoledním filmem, tak jsem toho využila a dohnala nějakou práci.“

„Aha.“

Dál už jsem se na nic neptal. Liv si stejně jako já hodně zakládala na soukromí, takže jsem na ni nikdy nenaléhal.

Náš vztah byl nakonec striktně profesionální. Usmála se. „Aspoň že je víkend. Můžeš si odpočinout.“

„Jo, díky bohu za to.“

Vykročila ke dveřím, ale ještě se zastavila. „Na klouby je fakt dobrý Voltaren gel.“

Nechtělo se mi jí říkat, že mám plnou skříň léků a gelů, kterými se snažím tišit bolesti. „Díky.“

Vtom jí vyklouzl z ruky telefon a ona se sklonila, aby ho zvedla. Při tom pohybu jí vyjela košile a poskytla mi dlouhý pohled na její zadek. Na ten velkolepý, plný a kulatý zadek.

Najednou se mi chtělo vyskočit ze židle a přeběhnout přes místnost. Chytit ten zadek a pohladit ho. Zakousnout se do něj. Vzít ji do náručí a použít stůl jako místo, kam bych ten její sladký zadek posadil, abych ji mohl šukat.

Zase se narovnala a tím pohybem přerušila mé chtíčem naplněné myšlenky. Když viděla, jak se tvářím, nakrčila čelo, ale potom zvedla ruku a rychle mi zamávala.

„Užij si víkend, Vane. Doufám, že se ti to rameno zlepší.“

Také jsem jí na oplátku zamával, protože jsem nemohl ani promluvit, jak zmatený jsem byl tím náhlým náporem sexuálních myšlenek, zaměřených na Liv.

Myšlenek, které nikdy neproměním v činy.

Frustrovaně jsem se zatahal za vlasy. Můj problém byl ten, že jsem si potřeboval zašukat. Už to bylo dlouho. Pěkně dlouho. Tak moc jsem se snažil si vzpomenout, až jsem se mračil. Poslední žena, se kterou jsem byl…

Do prdele. Ani jsem si nemohl vzpomenout, a tak jsem jenom hleděl do stropu a snažil se. Bylo to vloni. Začátkem loňského roku. Někdy předtím, než do BAM přišla Liv.

Co s tím měla co do činění ta náhoda, jsem neměl ani tušení, ale nějak mi to uvízlo v hlavě.

Liv.

Pěkná, vtipná, laskavá a nedotknutelná.

Byla to spolupracovnice, o sedm let mladší než já. Matka. Sladká, laskavá a ohleduplná. Přesně ten typ ženy, se kterými si člověk nezahrává; žena na navždy, ne jenom na teď.

A já jsem na to navždy nebyl. Jednou jsem to zkusil, ale nevyšlo to. Náš vztah zůstane pracovní.

Bylo to tak, jak to být mělo.

Když se mi v hlavě začaly vynořovat vzpomínky na minulost, ucítil jsem další bolest. Byly to temné vzpomínky, které na mě dotíraly a připomínaly mi, proč jsem se rozhodl být sám.

Proč nechci, aby mi můj život diktovalo srdce.

Dvě

Van

Nemohl jsem usnout. Ať jsem zkoušel cokoli, nic nepomáhalo. Ta dlouhá teplá sprcha, kterou jsem si dal po návratu domů, neustávající bolesti sotva ztlumila. Do ramen a nohou jsem si vmasíroval gel na zmírnění bolesti a spolykal další prášky, ale pulzování stále přetrvávalo. I když normálně nechci, aby se mě dotýkali cizí lidé, představa, že by mi někdo rozmasíroval ty uzly na krku a v ramenou, mi přišla lákavá. Spánek jsem vzdal, posadil jsem se na kraji postele.

Měl bych napsat Liv a říct si o to číslo.

Liv.

Myslel jsem na ni celou noc. Neměl jsem tušení proč, ale z nějakého důvodu se mi v posledních několika měsících vkrádala na mysl víc, než jsem byl ochoten připustit.

Moc rád s ní pracuju. Je chytrá a kreativní – má takový dar, že si prohlédne nějakou místnost nebo nákres a potom několika tahy rukou obyčejný prostor promění v něco překrásného. Třeba se zaměří na nejtmavší bod a vnese do něj světlo. Pomocí barev a materiálů mění dojem a kompozici prostoru, má neuvěřitelné vize. Je trpělivá a tichá – a dobrá posluchačka. Klienti ji milují. Bentley jí naprosto důvěřuje a její vizi každého projektu vždycky přijímá bez otázek. Máme štěstí, že ji v BAM máme. Její zaměstnanci si jí váží a ona s nimi zachází dobře. Je vyrovnaná a tolerantní a ke všem kolem sebe se chová zdvořile a s úctou. Máme skvělý pracovní vztah, založený na vzájemném obdivu. Naše komunikace je uvolněná a plná humoru.

Přesto jsem v poslední době chtěl něco jiného. Chtěl jsem ji lépe poznat. Ponořit se do té tajemné osoby za volným oblečením, nádhernýma očima a brilantním mozkem a najít Liv. Byl to zvláštní pocit – ani jsem si nikdy nemyslel, že bych ho mohl zažít znovu. Bylo to něco, o čem jsem si nebyl jistý, jestli mám sám sobě dovolit se o to pokoušet. Ten pocit však přetrvával. Měla v sobě něco, co mě k ní přitahovalo, a za ty měsíce, co jsem ji znal, to něco jenom rostlo bez ohledu na to, jak jsem se s tím snažil bojovat nebo jak jsem to popíral. Možná už mě unavilo proti tomu bojovat. Anebo jsem byl konečně připravený na další pokus. Jediné, co jsem věděl, bylo, že poprvé po mnoha letech chci něco víc. Chtěl jsem ji. Byla sladká, inteligentní a výřečná. Byla neskutečně sexy s takovou tou nevyjádřenou krásou, která mě neuvěřitelně zajímala. Ďábelská kombinace.

V koupelnovém zrcadle jsem si prohlížel obličej. Vypadal jsem unaveně a linie kolem očí byly mnohem výraznější než obvykle. Dlouhá jizva táhnoucí se přes rameno a paže byla svraštělá a pokroucená – připomínka toho, že přiblížit se k někomu není dobrý nápad. Přejel jsem si rukou po tváři, ale byl jsem příliš unavený na to, abych se vůbec snažil oholit. Rovnou jsem vstoupil do sprchy a v naději, že mi další sprcha pomůže utišit bolest, jsem si vodu nastavil tak horkou, jak jsem ji dokázal vydržet. Zapřel jsem se pažemi o dlaždice, protahoval jsem si ramena a nechával si svaly uvolnit teplou vodou. Stál jsem tam, dokud voda nezačala být vlažná, a potom jsem se rychle umyl a vypnul vodu. Místnost byla zapařená a po sklech stékala kondenzovaná pára jako nekonečné potůčky vody, nesměřující nikam.

Konec ukázky

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

Jedna

Dvě