.

Ukážka z elektronickej knihy

LOSING IT

© Cora Carmack, 2012, 2013

Translation © Jaroslava Novotná, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN 978-80-7462-717-0

.

Tento příběh je smyšlený. Jména, postavy, místa a události vylíčené v tomto románu jsou výplodem představivosti autora, nebo jsou použity jako fikce pouze pro přibarvení děje. Jakákoliv podobnost se skutečnými postavami nebo událostmi je čistě náhodná.

Lindsay

Mé první čtenářce.

Díky za všechen čas, který jsi mi věnovala.

Za to, že sis vyslechla všechny ty trapné historky.

Byla jsi se mnou v těch k uzoufání směšných okamžicích.

Láska je démant.

1

Pořádně jsem se nadechla.

Jsi úžasná. No, úplně jsem tomu nevěřila, tak jsem si to v duchu zopakovala ještě jednou.

Úžasná. Jsi úžasná. Kdyby moje myšlenky četla máma, určitě by mi dala kázání o skromnosti. Jenomže se skromností jsem to nikdy nikam nedotáhla.

Bliss Edwardsová, jsi fakt šťabajzna.

Takže, jak to, že jsem ve dvaadvaceti jediná osoba v širém okolí, která si ještě nevrzla? Já, vysokoškolačka před promocí a stále neposkvrněná jako kvítek lilie. A teď tady stojím v pokoji a lituju toho, že jsem sebrala odvahu a svěřila se kamarádce Kelsey. Zareagovala asi tak, jako kdybych jí řekla, že pod svou áčkovou sukní schovávám ocas. A ještě dřív, než její čelist dokončila svůj pád, jsem věděla, že to byl hodně špatný nápad.

„Fakt, jo? To kvůli Ježíšovi? Jakože si to necháváš pro něho?“ Kelsey neměla se sexem problém. Měla tělo Barbie a sexem nabušený mozek pubertálního kluka.

„Ne, Kelsey,“ řekla jsem. „Schovávat si to pro někoho, kdo umřel víc než před dvěma tisíci lety, je dost náročný.“

Kelsey ze sebe strhla sukni a hodila ji na podlahu. Asi jsem se zatvářila divně, protože se na mě podívala a zasmála se.

„Klídek, princezno Neposkvrněná, jen si chci převlíknout sukni.“ Stoupla si k mému šatníku a začala se přehrabovat ramínky.

„Proč?“

„Protože, milá Bliss, jdeme ven a ty si konečně vrzneš. Zašukáš si.“ Vyslovila to slovo tak zvláštně, že mi to připomnělo noční reklamy na telefonní linky pro dospělé.

„Ježíš, Kelsey!“

Vytáhla sukni, která by byla malá i mně. Na jejích bujných křivkách bude přímo skandální.

„Copak? Vždyť říkáš, že s ním to nemá nic společnýho.“

Odolala jsem pokušení plácnout se do čela.

„To ne, tak jsem to nemyslela... teda, do kostela chodím, a tak... teda někdy. Totiž... Já nevím. Vlastně mně to vždycky bylo tak nějak jedno.“

Zastavila se s mojí novou košilí napůl přetaženou přes hlavu.

„Co ti bylo jedno? Kluci? Jsi lesba?“

Jednou jsem zaslechla mámu, jak tátovi položila stejnou otázku, protože nemohla pochopit, že končím školu stále bez prstýnku na ruce.

„Ne, Kelsey, nejsem lesba, takže pokračuj a oblíkni si tu košili. Nemusíš se pro mě obětovat.“

„Když nejseš teplá a nemá to nic s Ježíšem, tak je přece jedinej problém najít si správnýho chlapa!“

Protočila jsem panenky: „No páni! A to je všechno? Správnýho chlapa! Proč mi to nikdo neřekl dřív?“

Stáhla si blonďaté vlasy do culíku vysoko na temeni a tím ještě víc zdůraznila svůj hrudník. „Nemyslím správnýho chlapa na vdavky, zlato. Myslím správnýho chlapa, aby ti trochu rozpumpoval krev. Aby ti vypnul ten tvůj analytickej, kritickej, hyperaktivní mozek a abys začala myslet tělem!“

„Tělo nemůže myslet.“

„Ha! Vidíš?“ vyhrkla. „Analytickej. Kritickej.“

„No tak jo, dobře. Takže, kam se dneska jde?“

„Stumble Inn, samozřejmě.“

Zaúpěla jsem: „To je strašně hogo fogo!“

„Cože?“ Kelsey vyvalila oči, jako kdybych mluvila z cesty. „To je bezva bar. A hlavně: je to bar, kam rádi chodí chlapi. A protože nám se chlapi líbí, tak se nám bude líbit i v tom baru.“

Mohlo to být horší. Taky by mohla chtít někam do klubu.

„Fajn. Jde se.“ Vstala jsem a zamířila k závěsu, který odděloval moji ložnici od zbytku podkrovního bytu.

„Tak moment!“ Popadla mě za loket a strhla mě zpátky tak prudce, že jsem se svalila na postel. „Takhle nikam nemůžeš.“

Prohlédla jsem si své oblečení – kytičkovaná áčková sukně a jednoduchý vršek bez rukávů s decentním výstřihem. Slušelo mi to. V tomhle klidně můžu sbalit chlapa... možná.

„Co máš zase za problém?“ zeptala jsem se.

Obrátila oči v sloup a já si připadala jako děcko. Nesnášela jsem to, ale toto se mi stávalo prakticky pokaždé, když se řeč stočila na sex.

Kelsey prohlásila: „Zlato, právě teď vypadáš jako něčí roztomilá sestřička. Žádnej kluk nemá chuť někomu přefiknout sestřičku. A u těch, kteří by chuť měli, není o co stát.“

Jo, úplně jako děcko. „Máš recht.“

„Hmm, no vidíš, že ti to jde... musíš trénovat vypínání toho svýho hyperaktivního mozečku. Skvělá práce. Hele, tady si stoupni a já už něco vykouzlím.“

A tím kouzlením myslela mučení.

Poté, co byla zavržena tři trička, ve kterých jsem si připadala jako prostitutka, pár kalhot, které vypadaly spíš jako legíny a sukně tak krátká, že hrozila odhalit světu moji tentononc, kdyby zafoukal sebemenší vánek, jsme se shodly na úzkých capri kalhotách a krajkovém černém topu bez rukávů, ve kterém pěkně vynikla moje bledá pleť.

„Nohy vyholený?“

Zakývala jsem hlavou.

„To ostatní... taky?“

„Jo, jakž takž. Hele, pojď už.“ O tomhle jsem se tedy v žádném případě nehodlala bavit.

Zazubila se, ale už nic nenamítala. „Tak fajn. Kondomy?“

„V kabelce.“

„Mozek?“

„Vypnutý. Nebo teda... ztlumený na minimum.“

„Výborně. Myslím, že jsme připravené.“

Já připravená nebyla. To ani náhodou.

Existoval jeden pádný důvod, proč jsem ještě neměla sex a teď jsem na něj přišla. Já prostě musím mít všechno absolutně pod kontrolou. Taky proto mně to vždycky šlo dobře ve škole. Díky tomu jsem skvělá inspicientka – nikdo nedokázal řídit generálku tak jako já. A když jsem sebrala odvahu a hrála jsem, byla jsem vždycky připravená líp než kterýkoliv jiný herec ve třídě. Ale sex... to je přímo protiklad kontroly. To jsou emoce, přitažlivost a nanejvýš nepříjemná skutečnost, že v tom musí být zainteresovaná ještě další osoba. Což není moje představa zábavy.

„Moc myslíš,“ podotkla Kelsey.

„Lepší než nemyslet vůbec.“

„To pro dnešní večer neplatí,“ odsekla.

Hned jak jsme nastoupily do auta, dala jsem Kelseyin iPod co nejhlasitěji, abych si mohla v klidu přemýšlet.

Dokážu to. Je to prostě jen problém, který je nutné vyřešit. Kolonka v seznamu úkolů. Je potřeba ji odškrtnout. Bylo to tak prosté.

Prosté.

Ať je to tedy prosté.

Za pár minut jsme zastavily před barem a večer vypadal všelijak, jenom ne prostě. Kalhoty mě škrtily, vršek měl moc velký výstřih a mozek jsem měla zastřený. Chtělo se mi zvracet.

Nechtěla jsem být panna. To bylo jisté. Nechtěla jsem se cítit jako prudérní slečinka, která o sexu nic neví. Pocit, že něco neznám, je pro mě nesnesitelný. Jenomže potíž byla v tom..., že stejně jako jsem nechtěla být pannou, netoužila jsem ani po sexu. Zapeklitý problém. Něco jako ty chytáky, jakože když je každý čtverec čtyřúhelník, jestli je taky každý čtyřúhelník čtverec.

Kelsey na hlasitě klapajících vysokých podpatcích obešla kapotu a vytáhla mě z auta. Narovnala jsem se, pohodila vlasy (trochu afektovaně) a následovala Kelsey do baru.

Namířila jsem si to rovnou k barovému pultu, uvelebila se na barové stoličce a mávla na barmana.

Ten by docela šel. Blonďák, slušná postava, pohledná tvář. Nic extra, ale ujde. Nic složitého, no.

„Čím vám mohu posloužit, dámy?“

Jižanský přízvuk. Sympaťák z maloměsta.

Kelsey bez váhání oznámila: „Pro začátek si dáme dva panáky tequilly.“

„A rovnou čtyři,“ zaskřehotala jsem.

Hvízdl a naše oči se setkaly: „Takže to dneska roztočíte?“

Nehodlala jsem mu vykládat, jakým způsobem to chci roztočit. Proto jsem jen řekla: „Potřebuju něco na kuráž.“

„Bude mi největším potěšením.“ Mrkl na mě a sotva byl z doslechu, Kelsey se rozčileně zavrtěla na stoličce: „To je on! To je on!“

Při těch slovech mi bylo jako na lochnesce, jako by se země pode mnou propadala a všechny orgány v těle se pomíchaly. Potřebovala jsem jen čas, abych si to nějak srovnala v hlavě. Jo, čas, přesně tak. Vzala jsem Kelsey za rameno a přinutila ji ke klidu: „Uklidni se, Kels. Třepeš se tady jak čivava.“

„No co? Ten by přece šel, ne? Sympaťák. Je roztomilej. A já moc dobře viděla, že se ti kouknul do výstřihu... dvakrát.“

Nemýlila se. Ale i tak jsem si nebyla úplně jistá, jestli mám chuť se s ním vyspat, což ho sice úplně nevyřadilo ze hry, ale bylo by sakra o moc jednodušší, kdyby mě ten kluk fakt zajímal. Řekla jsem: „Já ti nevím... nepřeskočila žádná jiskra.“ Už jsem viděla, že Kelsey znovu obrací oči v sloup, a rychle jsem dodala: „Zatím!“

Barmánek se vrátil s našimi drinky, Kelsey zaplatila a já do sebe kopla dva panáky ještě dřív, než mu podala kreditku. Trochu se zarazil, ale usmál se na mě a pak se přesunul k dalšímu zákazníkovi. Sebrala jsem jednoho panáka Kelsey.

„Máš štěstí, že tohle je tvá velká noc, Bliss, protože jestli ne, tak ruce pryč od mojí tequily!“

Pozvedla jsem sklenku a pravila: „Takže, ruce pryč od mýho rozkroku, dokud nebudu pod parou, proto mi podej i toho posledního.“

Kelsey zavrtěla hlavou, ale smála se. Pak to vzdala. Se čtyřmi panáky tequily uvnitř mého zažívacího traktu se vyhlídka na sex zdála o něco méně děsivá.

Přistoupil k nám další barman (tentokrát barmanka) a já si objednala Jacka s kolou, abych měla co srkat, až se budu pokoušet dotáhnout všechno do zdárného konce.

Byl tady sice ten barmánek, jenže ten nebude mít čas dřív než ve dvě ráno. A já jsem byla už teď na pokraji zhroucení, a kdybych měla takhle pokračovat až do kuropění, bude ze mě magor. Živě jsem si to představovala – ve svěrací kazajce kvůli sexu!

Vedle mě stál chlápek, který, jak se mi zdálo, se po každém mém drinku přisunul o kousek blíž, ale tomu bylo nejmíň čtyřicet. Ne, díky.

Kopla jsem do sebe další skleničku, vděčná barmance za promptní dodávku whisky, a začala jsem se rozhlížet po baru.

„Co tamten?“ zeptala se Kelsey a ukázala na chlápka u stolu kousek od nás.

„Moc tuctovej.“

„A ten?“

„Nějakej hipster.“

„A tamten?“

„Ble. Nevidíš ty chlupy?“

Kelsey pokračovala ve výčtu, až bylo nakonec zřejmé, že tahle noc je moje fiasko. Kelsey navrhla odchod do jiného baru, což byla poslední věc, po které jsem toužila. Řekla jsem, že jdu na záchod a v duchu jsem doufala, že až budu pryč, třeba Kelsey někoho klofne a já se pak bez velkého tyjátru nenápadně vytratím. Záchody byly vzadu, za místností s kulečníkem, šipkami a prostorem, kde se sedělo u kulatých stolků.

A pak jsem si ho všimla.

Tedy, přesněji řečeno, napřed jsem si všimla té knihy.

Zkrátka a dobře, nedokázala jsem nechat pusu zavřenou: „Jestli tohle má být způsob, jak balit holky, tak bych doporučovala přesunout se do oblasti s větším provozem.“

Zvedl hlavu od čtení a já najednou nedokázala ani polknout. Byl to ten nejhezčí kluk, kterého jsem dneska večer viděla – křišťálově modré oči zpola zakryté prameny světlých vlasů, lehce zarostlá brada propůjčující mužný vzhled, aniž by vypadal moc zpustle a tvář, která by přinutila anděly zpívat. Mě nepřinutila zpívat. Mě přinutila zírat. Proč jsem tam zůstala stát? Proč ze sebe vždycky musím udělat blbce?

„Prosím?“

Má mysl ještě stále zpracovávala ty fantastické vlasy a průzračné oči, takže mi chvilku trvalo, než jsem odpověděla: „Shakespeare. Nikdo nečte Shakespeara v baru, pokud to není finta, jak balit holky. Jen jsem chtěla říct, že větší štěstí se dá najít tamhle vepředu.“

Hodnou chvíli nic neříkal, ale pak se jeho ústa roztáhla v úsměvu odhalujícím, no, co byste řekli: dokonalé zuby!

„Není to finta, ale kdyby byla, tak to vypadá, že dokonale vyšla.“

Přízvuk. On má britský přízvuk. Bože, já umírám! Dýchej. Potřebovala jsem se nadechnout. Nezkaž to, Bliss.

Odložil knihu, ale ještě předtím si založil rozečtenou stránku. Pane na nebi, on si fakt čte Shakespeara v baru! „Takže ty nebalíš holky?“

„Ne, to jsem zatím neměl v úmyslu.“

Mému analytickému mozku neušlo zatím. Jakože... mu o to předtím nešlo, ale teď asi jo.

Znovu jsem si ho prohlédla. Teď se zeširoka usmíval – bílé zuby, ta lehce zarostlá brada, byl prostě k sežrání. Jo, teď jsem rozhodně byla sbalitelná. A už jen z té myšlenky jsem byla v šoku.

„Jak se jmenuješ, princezno?“

Princezno? Princezno! Já fakt asi umřu.

„Bliss.“

„To je přezdívka?“

Hluboce jsem se začervenala: „Ne, tak se jmenuju.“

„Krásný jméno pro krásnou holku.“ Jeho hlas rezonoval způsobem, z něhož se mi tetelily všechny vnitřnosti – a radostnému tanci orgánů udávala rytmus má stahující se děloha. Bože, umírám tou nejdelší, nejmučivější, nejvíce vzrušující smrtí v historii lidstva. Takové je to pokaždé, když člověka ovládne chtíč? Není divu, že kvůli sexu se lidi dopouštějí šíleností.

„Víš, Bliss, zrovna jsem se přistěhoval a povedlo se mi zabouchout si dveře od bytu. Ve skutečnosti tady čekám na zámečníka a řekl jsem si, že ten volný čas nějak užitečně využiju.“

„Tím, že si oprášíš něco ze Shakespeara?“

„Přesně tak. Upřímně řečeno, nikdy jsem toho chlápka moc nežral, ale to bude takové naše malé sladké tajemství, jo?“

Musela jsem být rudá jako rak, určitě se musel nějak projevit ten žár, který zachvátil mé tělo. Nevím, snad mě rozpálil ten jeho přízvuk, ale měla jsem pocit, že v tu chvíli shořím na popel.

„Vypadáš zklamaně, Bliss. Neříkej, že jsi fanynka Shakespeara?“

Němě jsem přikývla, protože v tu chvíli by mým hrdlem neprošla ani hláska. Nakrčil nos a mě zasvrběly ruce, jakou jsem měla chuť se toho nosu dotknout prstem a obkreslit jeho linii až ke rtům. Propadala jsem šílenství. Skutečnému, nefalšovanému šílenství.

„Neříkej, že máš nejradši Romea a Julii?“

Tak. Tohle je něco, o čem můžu diskutovat.

„Ne, spíš Othella. Toho mám radši.“

„Á. Neposkvrněná Desdemona. Věrná a čistá.“

Při slově „čistá“ se mi rozbušilo srdce: „Líbí se mi ten kontrast rozumu a vášně.“

„Taky jsem obdivovatelem vášně.“ Sklopil víčka a přejel pohledem po mé postavě. V páteři mi zamrazilo. Div jsem nevyskočila z kůže.

„Ani ses nezeptala, jak se jmenuju,“ řekl.

Odkašlala jsem si, což nebylo zrovna přitažlivé. Jsem společenská jako pračlověk. Zeptala jsem se: „A jak se teda jmenuješ?“

Naklonil hlavu a vlasy mu skoro zakryly oči. „Přisedni si a já ti to povím.“

Nemyslela jsem na nic jiného, než na to, že mám nohy jako z rosolu a sednout si bude jediné řešení, abych neudělala něco fakt trapného, jako že třeba omdlím z přemíry hormonů, které úplně kompletně ovládly můj mozek. Svezla jsem se na židli, jenže místo toho, abych pocítila úlevu, všechny buňky mi div nepraskly napětím.

Promluvil a já nespouštěla oči z jeho rtů: „Jmenuju se Garrick.“

Kdo by řekl, že jména můžou být tak rajcovní?

„Těší mě, že tě poznávám, Garricku.“

Opřel se o lokty a já si všimla jeho širokých ramenou a jak se mu pod košilí rýsují svaly. Pak se naše zraky spojily a bar kolem nás se propadl do temnoty. Ty dětsky modré oči mě naprosto uchvátily.

„Koupím ti něco k pití.“ To měla být otázka. Ve skutečnosti, když se na mě podíval, nebylo v tom nic tázavého, jen sebejistota. „Pak si můžeme popovídat o rozumu a... hm, vášni.“

2

Nedokázala jsem rozpoznat, jestli ten pocit pálení na hrudi měl co do činění s pohledem zpod přimhouřených víček, kterým mne Garrick pozoroval, nebo že jsem si vzpomněla na tu skleničku Jacka Danielse s kolou, kterou jsem do sebe právě kopla, jako by to byla voda.

Na Garrickovo mávnutí dorazil číšník a já v duchu sama k sobě pronášela povzbuzující projev, zatímco on si objednával drink.

„Bliss?“ obrátil se ke Garrick mně.

Jeho hlas mě celou rozechvěl.

Podívala jsem se na něj, pak na číšníka, což byl náhodou ten barmánek z dřívějška. Otevřela jsem ústa, abych požádala o dalšího Jacka s kolou, ale barmánek mě zarazil rukou položenou na mé rameno: „Já vím – Jack s kolou, že jo?“

Kývla jsem a on na mě s úsměvem mrkl. Zaváhala jsem a chvíli jsem uvažovala, jak uhodl, co si chci objednat. Vždyť předtím mě obsluhovala ta barmanka, přece. Pořád se na mě usmíval a já ze sebe nakonec vypravila: „Ehm, tak díky...“

„Brandon,“ řekl.

„Díky, Brandone.“

Podíval se na Garricka a pak se zaměřil znovu na mě.

„Mám říct vaší kamarádce tam vepředu, že se hned vrátíte?“

„Aha, no, jistě, asi jo.“

Usmál se v odpověď a ještě chvilku na mě civěl, než zamířil zpátky k baru. Věděla jsem, že se musím zase podívat na Garricka, ale strašně jsem se bála, že se při střetu s těma jeho nádhernýma očima samou nadržeností rozteču v kaluž trapnosti.

„Víš, někdy si říkám, jestli byla Desdemona opravdu tak nevinná, jak se dělala,“ začal Garrick. „Třeba věděla, jak to na chlapy účinkuje a líbilo se jí vyvolávat v nich žárlivost.“

Znovu jsem se mu podívala do očí. Byly přivřené a pátravě si mě prohlížely. Překonala jsem nervozitu a prohlížela jsem si ho taky.

„Nebo ji možná vyděsila ta Othellova naléhavost a nevěděla, jak se s ním bavit. Ostatně, komunikace je klíč ke všemu,“ namítala jsem.

„Komunikace, jo?“

„Mohlo to vyřešit spoustu jejich problémů.“

„V tom případě jsem odhodlaný být co nejsrozumitelnější.“ Zvedl židli a posunul ji těsně vedle mé, pak se do ní zase svezl a řekl: „Byl bych radši, kdyby ses nevracela za tou kamarádkou. Zůstaň tady se mnou.“

Polkni, Bliss, opakovala jsem si. Musíš polknout, jinak ti začnou téct sliny.

„No jo, ale ona na mě čeká. A co budeme dělat, když zůstanu tady?“

Zvedl ruku a odhrnul mi vlasy z ramene. Dlaní mi přejel po krku a chvíli se zastavil na místě, kde mi určitě naprosto zběsile pulzovala žíla.

„Můžeme si povídat o Shakespearovi. Můžeme si povídat, o čem budeš chtít. I když nemůžu slíbit, že mě nebude rozptylovat tvoje půvabná šíje.“ Jeho prsty putovaly po křivce mé čelisti, dokud nedorazily k bradě, kterou lehce ukazovákem podepřel. „Nebo tvoje rty. Nebo oči. Můžu tě omámit historkama ze života – tak jako Othello Desdemonu.“

Já už byla omámená dostatečně a má odpověď byla trapně udýchaná: „To bych nerada, srovnávat náš večer s párečkem, který skončil vraždou a sebevraždou.“

Zasmál se a pustil mi bradu. Tam, kde se mě dotkl, mě kůže až pálila a já se musela držet, abych se nenakláněla vstříc jeho dotekům.

„To je fakt. Ale to je stejně jedno, co budeme dělat, hlavně když tady zůstaneš.“

„Tak fajn.“ Byla jsem nesmírně hrdá na to, že jsem byla schopna takové klidné odpovědi, namísto abych ze sebe vyhrkla to, co mi právě běželo myslí – Božíčku, ano, udělám všechno, co budeš chtít.

„Asi bych si měl zabouchnout dveře od bytu častěji.“

Já bych radši, kdybychom se oba zabouchli zevnitř... Začala mi vibrovat kapsa a já honem sáhla po mobilu, dřív než se ozve ten trapný vyzváněcí tón z písničky chlapecké kapely.

„Prosím?“

„Spadlas do záchodu, nebo co?“

Byla to Kelsey.

„Ne, Kelsey, nespadla. Hele, co kdybys šla domů beze mě?“

Garrickovy oči potemněly a mně se zrychlil dech, když jeho pohled padl na mé rty.

„Z toho se nevyvlíkneš, Bliss. Ty si dneska zašukáš, i kdybych to měla udělat za tebe.“

Bože, to musí do toho telefonu tak řvát? Napadlo mě, že to Garrick musel slyšet, ale ten nespouštěl oči z mých rtů.

„To nebude nutné, Kels.“

Snažila jsem se v šifrách naznačit, že už jsem si našla kluka a pak jsem uslyšela, jak se hlasitě nadechla: „Ach. Můj. Bože.“

Podívala jsem se Garrickovi přes rameno právě včas, abych viděla Kelsey, jak se směje od ucha k uchu a vzápětí na mě udělala neslušné gesto.

„Jo, tak dobře. Pak ti to řeknu, jo?“

„No to si piš, že mi to řekneš. A do největších podrobností!“

„To uvidíme.“

„A všechno si dobře zapamatuj. Očekávám, že po týhle večerní akci budeš mít pěkně vyvalený oči.“

Zavěsila jsem bez odpovědi.

„Kamarádka?“ zeptal se.

Jenom jsem kývla, protože z jeho pohledu se ve mně vařila krev. Nikdy v životě jsem se necítila tak vyvedená z míry někým, kdo se mě vlastně ani nedotkl. Sex z toho chlapa tryskal v gejzírech a mě překvapilo, jak velmi zajímavá pro mě byla představa naučit se v nich plavat.

„Takže zůstáváš?“

Znovu jsem kývla, všechny svaly v těle napjaté k prasknutí. Jestli mě co nejdřív nepolíbí, asi se rozletím na kusy. Zrovna když jsem si myslela, že už by mohl, přikvačil barmánek s našimi drinky. Na tváři měl úsměv, který pohasnul, když viděl, jak blízko jsme s Garrickem u sebe.

„Omlouvám se, že to tak trvalo. Máme vepředu narváno.“

Byla jsem šťastná, že jsem měla možnost odvést svou pozornost.

„Žádný problém, Brandone.“

„Fajn. Ještě nějaké přání?“

„Ne, zatím nic.“

Brandon zalétl pohledem ke Garrickovi a naklonil se ke mně: „Určitě?“

„Jo, určitě,“ vložil se to toho Garrick a podal mu pár bankovek. „To je dobrý.“

Brandon obsloužil ještě jednu dvojici o pár stolů dál a vrátil se za bar. Když byl z doslechu, obrátila jsem se ke Garrickovi. Všimla jsem si, že má ruku položenou na opěradle mé židle.

„Jsi žárlivý typ, Garricku?“

„Ani ne.“

Zvedla jsem obočí a on se jen zasmál: „Možná mě trochu roznítila ta naše diskuze o Othellovi.“

„Tak se můžeme bavit o něčem jiném. V kolik má k tobě přijít ten zámečník?“

Krátce mrkl na hodinky a já využila příležitosti, abych si pořádně prohlédla ty nádherně tvarované svaly.

„Neměl by ses odporoučet a čekat doma na zámečníka?“ Bylo těžké se rozhodnout, co v tuhle chvíli vlastně chci. Moc se mi líbil a rozhodně jsem chtěla, aby mě políbil. Jenže jsem byla zvyklá podobné situace sabotovat, aby nikdy nezašly moc daleko. Vždycky jsem si nechávala zadní vrátka, únikovou cestu.

„Zkoušíš se mě zbavit?“

Nadechla jsem se. Není cesty zpět. Žádná zadní vrátka, tentokrát ne. Zkousla jsem ret a podívala jsem se na něj. Doufala jsem, že nepozná, jak velký pod mojí sebevědomou fasádou dříme strach. Prohlásila jsem: „Hádám, že můžeme jít a počkat na něj.“

Znovu se podíval na mé rty. Umírám... umírala jsem touhou, aby mě políbil.

„To zní o moc líp.“

Vstal a galantně mi nabídl rámě: „Milady?“

„To ani nedopijeme?“

Vzal mě za ruku a přitiskl rty na vnitřní stranu mého zápěstí: „Já už jsem pod vlivem dost a dost.“

Zasmála jsem, protože to znělo dost legračně..., a protože jsem nechtěla přiznat, že to na mě zapůsobilo.

Usmál se: „Až tak? Co bych tak ještě řekl... ten známý klasik ve mně vzbuzuje sklony k dramatičnosti.“

„Co takhle zkusit něco realistického?“

Řekl jen: „To bych, myslím, svedl.“

Koniec ukážky

Table of Contents

1

2