Rachel Caine

Pod hladinou

Originální název: Bitter Falls

Vydáno u Thomas & Mercer, Seattle 2020

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

Text copyright © 2020 by Rachel Caine LLC

All rights reserved.

This edition is made possible under license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration

with Kristin Olson Literary Agency, s. r. o.

Translation © Silvie Mitlenerová, 2021

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2021

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-9958-4 (epub)

ISBN 978-80-243-9959-1 (mobi)

PROLOG

Když ho vytáhli z cely, zrovna se rozednívalo.

Strávil celou noc na kolenou. V té tenké bílé noční košili, kterou mu oblékli, se celý třásl. Párkrát sice usnul, ale stačilo ho jednou pošťouchnout hlavní pušky a byl zase vzhůru.

Všechno ho bolelo, ale to kvůli tvrdé práci platilo většinu času. Ze silného, atletického a vypracovaného těla se stalo… tohle. Viděl svoje klouby na zápěstí, na prstech. Klíční kost vystupovala tak ostře, že by rozřízla papír. Nedali mu ani tu hrstku rýže, kterou touhle dobou obvykle dostával. Ani lok vody.

Tohle je půst, sdělili mu, ale nikdo se nemůže postit, když už hladoví. Jen hladoví o něco víc.

Snažil se nepřemýšlet o jídle. O tom, jak si kdysi vůbec nedělával starosti, kde se další jídlo vezme, o burgerech a pizze a sendvičích kdykoli ve dne i v noci. O hranolcích a pivu. Celá ta doba působila jako rozmlžený sen. Chození do školy. Holky. Večírky. Vlajková a discgolf a bar, ten poslední bar, kde bylo tak přecpáno jeho kamarády. Zastesklo se jim po něm někdy? Všimli si vůbec, že zmizel?

Kristapána, měl strašný hlad a chtělo se mu hrozně spát.

A pak pro něj přišli.

Šest mužů, jen stíny ve tmě, ale věděl, že mají hole a palné zbraně. Vždycky měli. Zvedli ho na nohy – ty už ani necítil – a přinutili ho dupat, dokud zkřehlost neustoupila. Ta strašná bolest mu vyrážela dech. Připadalo mu to neskutečné. Tohle nejsem já. Já mám svůj život. Mám rodinu. Nemůžu být tady.

Mimo kůlnu byla ještě tma, úsvit teprve jemně šeptal v korunách stromů a on klopýtal a prakticky si neviděl pod nohy. Jako mlha se najednou zvedla hudba. Celý ten zatracený tábor zpíval. Konkrétní chvalozpěv nepoznával: vychovali ho jako katolíka a teď se zoufale toužil pomodlit. Nestrávil celou noc v modlitbách, i když mu to nařídili. Pane Bože, prosím, pomoz mi. Prosím.

Byl bos a kameny na cestě se mu zařezávaly hluboko do nohou a barvily se krví, ale oni ho táhli dál. Dolů z kopce. Dál po jeho pravé ruce se tyčil pevný kovový plot, neuvěřitelně vysoký a fádní. Silná zeď, která od nich oddělovala celý vnější svět. Ta, o níž si myslel, že by se dala přelézt, kdysi, když byl ještě někým jiným. Ty jizvy ještě nevybledly.

Možná mě propouštějí, pomyslel si. Hluboko uvnitř věděl, že to není pravda. Nechtěl to vědět, a tak klopýtal dál, modlil se a doufal a ty zpívající hlasy za ním slábly. Teď už tam byl jen on a věřící se zbraněmi a ticho. Slyšel jen dech chrčící ve vlastním kostnatém hrudním koši.

Stromy stínily křehkému světlu. Připadalo mu, že jde do hrobu, a chtěl běžet, ječet, prát se, něco udělat, protože kurva, býval někdo, kdysi býval silný a sebejistý a nebál se, ne?

Nerozběhl se. Lepší je jít klidně.

Ostrý chlad se do něj zakousl jako ledové zuby. Měl na sobě jen tenkou halenu a ruce a nohy mu zase chladem zkřehly. Mentolová vůně stromů ho měla uklidňovat asi jako Vánoce, ale on vesměs cítil jen vlastní pot a strašlivý strach. V ústech sucho, jako by žvýkal vatu. Možná sním, pomyslel si. Možná se mi to všechno zdálo, možná jsem se opil v Charlie’s Tavern a probudím se na koleji vedle Brie a všechno tohle bude jen nějaká hloupá noční můra.

Brie. Jeho přítelkyně. Přemýšlel, co právě teď dělá. Jestli se jí po něm někdy zasteskne. Myslel na svoje rodiče a na to, jak ho určitě hledají, ještě pořád ho hledají.

To bolelo.

Vynořili se ze stínu stromů a to, co uviděl, mu vyrazilo dech. Před ním se rozkládalo malé jezírko růžově zbarvené ranním světlem, chladné a plné drobných vlnek. A byl tam vodopád… vodopád, který rachotil a řval po kamenech a tříštil se do bílé spršky beztížně plující vzduchem. V oparu tančila jemná duha.

Jako by tam bylo tepleji. Mírumilovněji.

Na břehu jezera čekal pastor Tom. Měl na sobě bílou košili a bílé kalhoty a stejným odstínem zářily i jeho světlé vlasy. Vlasy starce, obličej starce, tmavé oči mladíka, které jako by znaly všechna tajemství vesmíru. Oči světce, jak rádo říkávalo Shromáždění.

Pastor Tom byl totální zkurvenej šílenec.

„Bratře,“ nadechl se pastor Tom. „Vítej. Pracoval jsi dlouho a plodně, a i když jsi k nám přišel jako cizinec, opustíš nás jako věčná součást naší rodiny. Dnes budeš pokřtěn ve Shromáždění, a ať půjdeš kamkoliv, vždy budeš jedním z nás. Tvůj starý život je pryč. Nechť započne ten nový.“

„Nový život,“ pronesl někdo poblíž něj a mumlali to i ostatní. Byl už příliš zkřehlý. Znamenalo to, že jej prostě nechávají jít? Bylo to vůbec možné?

Jo, nechte mě jít, vy pošahaný hajzlové. Nechte mě jít a já pomažu rovnou za poldama a nacpu vaše přistižený prdele do kriminálu takovým fofrem, že ani pánbu nebude vědět, kde vás hledat.

Teď mluvil ten člověk, jímž býval, silný mladý muž, který bojoval a řval a věřil, že dokáže všechno. Že všechno přežije.

Ale ten, kým byl teď, se jen třásl jako jehně před porážkou. Nedokázal se do onoho muže znovu vžít.

Možná by ho prostě nakonec nechali jít, kdyby se podvolil. A kdyby se mu povedlo odejít, možná by nikdy neřekl ani slovo o tom, co se tam dělo.

Kráčel s pastorem Tomem do vody, až jim sahala po pás. Viděl, že nedaleko od nich je tůň, temně modrá díra vykutaná za tisíce let neúnavně padající vodou. Kdo ví, jak hluboko sahá? Nacházel se přímo na okraji propasti. Panebože, už mu byla taková zima, že zatuhl i třes v celém těle. Dost zima na to, aby mu voda začala připadat teplá. Pastor Tom se na něj usmál, jako by chlad vůbec necítil, a pronesl: „Věříš v sílu našeho Pána Ježíše Krista a jeho Otce na nebesích?“

Jen přikývl. Bylo to jako křeč. Bolelo to. Chtěl prostě jenom spát.

„Pak buď omyt v krvi beránka a započni znovu. Bojoval jsi za svou víru, ale již nebudeš. Jsi svatý, jsi člen Shromáždění.“

Nebyl připravený na to, že ho pastor strčí pod vodu – Tom to udělal rychle, zručně, jako by to dělal už tisíckrát.

Zápasil s ním, ale Tom ho tiskl pod hladinu několik dlouhých vteřin, než mu opět umožnil vynořit se do mlžného ranního vzduchu.

Chtěl zaječet šokem a zimou, ale zaplavila ho úleva. Zvládl to. Přežil. Obrátil obličej k vycházejícímu slunci a zhluboka, kokrhavě se nadechl. Žiju. Žiju! Dostanu se z toho.

„Bůh je s tebou, bratře,“ řekl pastor Tom. „Tvá služba zajistí naši spásu.“

Neviděl je přicházet, ale najednou kolem něj stáli ve vodě další dva muži a on si uvědomil, že něco není v pořádku. Pokusil se zamířit ke břehu.

Ale jeden z nich ho popadl za ramena a druhý zatlačil pod vodu.

Cítil, jak ho něco tahá. Nevěděl, co to je, dokud nestrčil ruce do vody.

Byl to veliký tlustý řetěz utažený kolem jeho pasu.

Pastor Tom stiskl v dlani zámek a řetěz zajistil.

Muži ho pustili a ustoupili.

Říkal jsi, že mě necháte jít. Říkal jsi, že mám začít znovu. Tento nářek se ozýval vzadu v jeho hlavě, zuby se mu sevřely k sobě a cítil, jak ho něco černě, zoufale zavaluje.

„Bůh ti žehnej, svatý,“ pronesl pastor Tom a strčil ho přes okraj do propasti.

Poslední věc, kterou spatřil, bylo těžké železné závaží na konci řetězu, které ho táhlo dolů do temnot, a poslední záblesky úsvitu na vodě nad ním.

Ten chlad.

Cítil, jak dopadl na dno mezi bílé kosti. Plíce ho bolely, tepaly, a náhle si vzpomněl, jaké to bylo, když byl malý. Když se probudil z noční můry. Poslední, co se mu vybavilo, to úplně poslední, byl šepot jeho matky. Pšššš, miláčku. Už je dobře.

1

GWEN

Když mi zazvoní osobní telefon, zkontroluju, kdo volá. Síla zvyku. Na tomhle čísle přijímám hovory jen od šesti lidí na světě. No jasně, je to Sam Cade. Uvnitř mě vybuchne maličká bublina tepla, stisknu tlačítko a zvednu si telefon k uchu.

„Nazdar, cizinče,“ ohlásím se. Slyším zavrnění vzadu v krku.

„Ale dobré ráno,“ odpoví. I v jeho hlase slyším zastřený tón. Ach, ten podtext. To je tak sexy. „Co se děje?“

„Právě teď? Přesně a konkrétně nic,“ zívnu. Je půl čtvrté ráno a v tomhle vychlazeném půjčeném autě sedím už tři hodiny, nepočítajíc rychlý výpad do večerky dole v ulici na záchod a pro obří kafe, kterého budu ještě litovat. „Čekám na toho chlápka, jestli se hne.“

„Jestli se hne kam?“

„Dobrá otázka.“

„Ty mi to neřekneš?“ Zní pobaveně.

„No, znáš to. Neřeknu, dokud si nebudu jistá. Mimochodem, jsi vzhůru pozdě v noci. Nebo brzo ráno. Jak to je?“

„Brzo. Jen si chystám na dnešek nějaké papíry,“ odpoví. „Děti mimochodem pořád spí jako dudci. Kontroloval jsem to.“ Moje děti jsou můj život a on to ví. Sam si je rovněž dobře vědom, že patří do velmi vybrané skupiny lidí, kterým si děti troufnu svěřit. Moje dcera Lanny je v těžkém věku „je mi šestnáct, ale cítím se na dvacet“. Syn Connor je na svých třináct příliš vyspělý a zároveň příliš dětský. Není s nimi lehké pořízení, s dětičkami.

Ani není důvod, aby bylo. Polovinu života strávily s děsivým vědomím, že jejich otec je sériový vrah, a se stejně dusivým závažím toho, že je lidé vzhledem k té okolnosti nespravedlivě nesnášejí. Chci je ochránit před světem. To samozřejmě nemůžu. Ale pořád se o to chci aspoň pokoušet.

„Budeš doma do šesti?“ zeptá se mě a já vzdychnu.

„Dobře, fajn. Chceš, abych vzbudil Lanny, až budu odcházet?“

„Jo, radši s tím počítej. Nemůžu jí důvěřovat, že uslyší budík a vzbudí i Connora. Napíšu ti a dám vědět, až budu na cestě.“ Chci nechat děti spát. Musejí vstávat v sedm, ale hodina spánku navíc je pro teenagera jako deset hodin pro mě.

Ani jeden z nich nebude chtít vstávat, a tím méně vyrážet do školy, ale jsou zvyklí čelit nepříjemným situacím. Jednoznačně odmítám učit je doma. Vzhledem k naší rodinné historii už tak budou mít neuvěřitelně složitý život. Chci, aby se s tím naučili zacházet už teď, ne aby slavili osmnáctiny jako opečovávané porcelánové panenky.

Číhají tu zrůdy.

Poradenství nám všem docela prospělo. Nejdřív jsem před několika měsíci poslala děti na individuální terapii, pak šly společně a my se Samem jsme se potkali s jinou poradkyní jako pár. Teď tam chodíme jako rodina jednou za dva týdny a troufám si říct, že se věci… zlepšují.

Nebýt toho, že samo město se proti nám spiklo. Nejsem si úplně jistá, co vychýlilo smýšlení obyvatel Nortonu směrem k čiré nenávisti – možná Samův nezamýšlený, ale trvalý spor s partou vlivných místních, kteří kšeftovali s drogami. A něco z toho jsem způsobila já sama, protože jsem souhlasila s poskytnutím rozhovoru do televize. Situace se naprosto zvrhla. Vyvolalo to ještě další mediální pozornost namířenou ke klidným vodám jezera Stillhouse. Myslela jsem si, že dělám dobrou věc, ale bylo to, jako bych si na hlavu vysypala deset dní uleželý obsah popelářského auta.

Internetoví trollové jsou zpět, neúnavní a zvráceně škodolibí jako vždycky. Nikdy si nejsem jistá, jakou kartu vytasí, aby mi zničili život, ale jedno jim přiznám: jsou odhodlaní. Nedávno jsem na jednom fóru našla příspěvek, kde se psalo, že jejich cílem je přinutit moje děti, aby spáchaly sebevraždu živě před kamerou. Úroveň sociopatie takovéhle hlášky šplhá na jedenáct z deseti, ale opravdu se to děje, tady u nás. A co mě zneklidňuje – není to až tak vzácné.

S takovými lidmi se denně potýkáme. Nerada je nazývám zrůdami – jsou to jen znudění, vzteklí, bezcitní lidé bez smyslu života, kteří mě vnímají jako cíl své zloby. Koneckonců jsem byla vdaná za Melvina Royala, nechvalně proslulého sériového vraha. Vraždil ženy pro zábavu, takže jsem za to musela být tak či onak zodpovědná taky. Ne, v tomhle hejnu všudypřítomných trollů nejsou zrůdy. Já zrůdy znám. Čelila jsem jim, Melvina v to počítajíc.

Zrůdy zabíjím. Jeden by si myslel, že to budou mít na paměti.

Hovořím se Samem asi půl hodiny, ukolébaná do pohodlí a tepla a hluboko ukryté potřeby cítit ho vedle sebe, ale oba víme, že tohle se teď zrovna nestane. Kvůli tomu, že zabedněné město Norton se nám většinou vyhýbá, se zadrhly jeho stavební zakázky a musí jezdit dál, aby dostal práci. To znamená delší cesty a méně času doma. Já pracuju pro mimoměstskou detektivní agenturu, která mi přihrává široké spektrum případů v rámci mého specifikovaného pole působnosti – můžu odmítnout, co nezvládnu nebo na co se prostě necítím. Ale vydělávám slušně a jsem v té práci docela dobrá.

Mou plnou pozornost nyní přitahuje velmi bohatý generální ředitel jménem Greg Kingston. Zadání k nám dorazilo od správní rady jeho firmy, kterou znepokojovalo jeho chování, podle jejich názoru podivné, a jisté znepokojivé finanční výsledky. Už jsem odhalila zpronevěru v jeho PR firmě na Floridě a všude tam jsou jeho digitální otisky prstů. Jednoduché jako facka – takhle to předám zpět správní radě, aby si rozhodli, co s tím udělat. Kingstonovy dny jsou pravděpodobně sečteny.

Ale v procesu sledování pana Kingstona jsem zjistila něco, co mě znepokojuje mnohem víc. Nejsem si ještě jistá, co to je, proto jsem taky zatím nic neřekla Samovi. Právě teď jsou to jen vodítka, instinkt a jedna důležitá otázka.

Proč by propána člověk s tučným bankovním kontem a společenským postavením Grega Kingstona nocoval v bezhvězdičkovém motelu v pochybné části Knoxvillu, když má zároveň rezervovaný pokoj ve velmi luxusním hotelu Tennessee?

Existuje několik důvodů, proč muž Kingstonova typu pobývá na takovém místě: objednává si prostitutku, kupuje si drogy nebo ještě něco temnějšího. Vlastně doufám, že má jen zálibu v sexuálních pracovnicích z drsnější části města. To by tu byl ten nejlepší závěr.

Ale to se nestane.

Sleduju, jak u chodníku zastavuje anonymní tmavé auto. Vyleze z něj podsaditý běloch. Má na sobě džíny a jednoduchou bundu, do tváře staženou kšiltovku. Bez tašky, takže jestli jde o drogového dealera, nenese nic víc, než co se mu vejde do kapes. Nemyslím si, že by někomu s Kingstonovým obřím egem stačil jen jeden dealerák.

Když muž otevře zadní dveře auta, dojde mi, že fet sem nenese.

Téhle holce nemůže být víc než dvanáct a mně vyschne v ústech. Rozbuší se mi srdce. Přinutím se zůstat v klidu a vyfotit co nejvíc fotek. Registrační značka. Detaily auta. Co nejlepší záběry té dívky. Má na sobě modré šaty, které patří nějakému mladšímu dítěti, a ve tváři prázdný, poražený výraz, z něhož se mi chce křičet.

Ulovím naprosto zřetelný obrázek šklebu Grega Kingstona. Otevře dveře motelového pokoje a potřese zavalitému muži rukou. Dívku i muže uvede do pokoje a zavře za nimi.

Třesou se mi ruce. Odložím foťák a vytáčím 911. Podám hlášení, jak nejklidněji dokážu, a sdělím jim, že je tam dítě ve vážném nebezpečí, možná právě teď zneužíváno. Jestli se pletu, jestli třeba Greg Kingston přijel do tohohle pochybného motelu potkat se s bratrancem a neteří, tak jsem v pytli.

Ale vím, že se nepletu. Sleduju tady, jak se prodává dítě, a dá mi hodně zabrat zůstat sedět a čekat na policii, místo abych zmlátila ty dva chlapy do bezvědomí a dítě odvezla někam do bezpečí.

Netrvá to dlouho. Méně než pět minut, ale připadá mi to jako věčnost. Pomalé, tiché klouzání policejního hlídkového vozu na parkoviště přináší úlevu. Vystoupím z auta a hovořím se dvěma uniformovanými strážníky. Berou mě vážně, obzvláště poté, co se podívají na fotky z mého foťáku. Třesu se a jsem napjatá; opřu se o auto a oni zabuší na dveře motelu.

Brzy je hotovo. Ať už našli v tom pokoji cokoliv, stačí to k tomu, aby Kingstonovi i jeho kamarádíčkovi nasadili klepeta, a když vyjde ven ta dívka, je zabalená v dece. Ztuhlý prázdný pohled nahradilo něco, co vypadá jako emoce živého člověka.

Jako počátky naděje.

Dorazí sanitka, světla blikají a přijede i auto detektivů. Večerní obyvatelé malého motelového komplexu ve tvaru L se tiše vytrácejí. Nikdo nechce uvíznout v tohle zmatku. Kingston vypadá rozzuřený na nejvyšší míru. Myslím, že by měl vypadat mnohem vyděšeněji – proto vytočím redakci místních novin a pár zpravodajských stanic. Tenhle příběh slupnou jako malinu, obzvlášť jestli se jim podaří získat záběr mocného Grega Kingstona sedícího jen v trenýrkách a černých ponožkách k obleku. Vypadá pobledle, hubeně a odhaleně. Dokonalý materiál na titulní stránku.

Oba detektivové se nakonec proderou až ke mně. Věnuju jim vizitku a vysvětlím, co tam dělám. Můj foťák se dá připojit k internetu, takže jim obratem přepošlu fotky. Z telefonu jim ještě přihodím vágní příspěvky na diskusním fóru, které mě dovedly k tomuhle motelu. Všechny jsou zašifrované, ale stačilo to, aby ve mně vzbudily zvědavost. A vidím, že detektivové to vnímají taky, podle těch pohledů, co si vyměňují.

Poskytnu jim výpověď. Slíbím, že se dostavím zodpovědět další otázky, pokud bude potřeba. Jeden z nich zjevně nepoznal moje jméno: vždycky si na to dávám pozor, ale on si ho jen zapíše spolu s mými kontaktními údaji a pokračuje dál.

Druhý detektiv, žena, váhá a prohlíží si mě. Z jejího výrazu vnímám, že pochopila. Instinktivně se obrním a čekám na posměšek, nedůvěru, seknutí.

Ale ona řekne: „Jsem ráda, že jste přestála všechno to, s čím jste se musela poprat, slečno Proctorová. To asi nebyla žádná legrace. Jste na sebe opatrná?“

Překvapí mě to. Překvapí mě to tolik, že vážně nevím, co na to říct, a tak prostě… přikývnu. Neočekávaně se mi stáhne hrdlo. Nepokouším se jí poděkovat. Možná to stejně vidí, protože se usměje a jde pryč.

Teď si připadám podivně odhalená i já. Vždycky jsem připravená na souboj. Ale na tohle ne.

Vrátím se do auta a oznámím Samovi, že jedu domů. Když není provoz, trvá to solidní hodinu a půl, ale vyjde nám nějaký čas, abychom mohli být spolu. Chvíle klidu. Takovou kliku skoro nikdy nemám a dnes to není jinak. Vejdu předními dveřmi a vypnu alarm. Connor už je vzhůru, sedí ve snídaňovém koutku a ozobává kousek toastu. Ve třinácti mu nastoupil takový růstový spurt, až mě to zaskočilo. Přibral v ramenou a v hrudníku. Taky se vytáhl do výšky.

Ale dnes Connor nevypadá moc dobře. Nahrbená ramena. Matně temné stíny v očích. Sam u sporáku kuchtí vajíčka. Věnuje mi rychlý vřelý úsměv a pokrčení ramen – vzkaz doručen a pochopen. Samovi se blíží čtyřicítka, je o trošku starší než já. Středně vysoký, středně těžký, světlé vlasy. Pěkně symetrický obličej, který dokáže působit starší i mladší v závislosti na náladě a světle.

A já ho miluju od hlavy až k patě. Pořád mě to zatraceně překvapuje: jaké mám právo milovat muže tak solidního, tak hodného? A jak to, že on miluje mě? Je to záhada, kterou nejspíš nikdy nevyřeším.

„Ahoj, zlatíčko,“ pozdravím. Políbím syna na temeno.

Sotva zareaguje. „Co se děje?“

Connor neodpoví. Vypadá jako ne moc oživlá mrtvola, což je částečně dáno hodinou a částečně něčím jiným. Sam odpoví za něj. „Říká, že se probudil a není mu dobře.“

„Není mu dobře,“ opakuju. Sesunu se na židli vedle Connora. „Zase to břicho?“

Přikývne a uhryzne maličký drobek toastu. Pod očima má tmavé kruhy a potřebuje ostříhat. Pořád se snažím někam ho dotáhnout a zasáhne mě, že aktuálně vypadá napůl zanedbaný. Oblékl si svůj oblíbený ošuntělý svetr, který jsem mu nakázala vyhodit, a zkombinoval ho s odřenými modrými džínami. Přimyslete si to vrabčí hnízdo na hlavě, vyčerpané oči… Kdybyste ho posadili na roh s cedulí BUDU PRO VÁS PRACOVAT ZA JÍDLO, rozhodně by mu do klobouku něco spadlo.

„Ty nechceš jít do školy?“ zeptám se ho a obdržím další neverbální souhlas. „Co takhle zajít k doktorovi?“ Tentokrát je odpověď záporná. Sáhnu mu na čelo. Horečku nemá. „Broučku, je mi líto, ale víš, že buďto musíš jít k doktorovi, nebo do školy. Nemůžu tě prostě jen tak nechat doma. Už jsi zameškal dost.“

Vrhne po mně zoufalý pohled, ale ani teď nepromluví. Prostě upustí toast a zamíří zpátky do pokoje. Pohlédnu na Sama. Ten zvedne ruku a naznačí „já nevím“. „Kdybych měl hádat, řekl bych šikana,“ prohlásí.

„S tím se Connor pere už léta.“

„Connor se taky stěhoval z města do města. Mohl se těšit na to, že naposledy uvidí šikanátory ve zpětném zrcátku, ale tady už je usazený. Teď jim musí čelit a konec není na dohled. Možná se pletu, ale…“

„Ale nejspíš ne,“ vzdychnu. „No dobře. Zbydou na mě vajíčka?“

„Se sýrem a slaninou na kostičky. Máš to mít.“

Zaklepu Connorovi na dveře a pomalu otevřu. Sedí na kraji postele, zírá na podlahu, dosud neoblečené ponožky v ruce. Vejdu dovnitř a on nezačne šílet, tak za sebou zavřu. „Sam si myslí, že je v tom šikana,“ začnu.

„Má pravdu?“

Pomalé přikývnutí.

„Můžeš mi o tom něco říct?“

Nejsem si jistá, že na to dojde, ale nakonec promluví, hlasem tak chraplavým, až mě to bolí. „Já jen… je to těžký.“

Má pravdu. Já dostávám výhrůžky a nadávky denně do e-mailu. Na sociální média. Někdy i přímo poštou na naši adresu. Ale tihle lidé jsou aspoň daleko.

Connor se se svými šikanátory vidí každý den tváří v tvář. A nemůže utéct.

Ucítím zdrcující příval vzteku, frustrace a utrpení a začne mi silně tepat ve spáncích. I když ho chci chránit před bolestí, moc toho udělat nemůžu. Drž se svého rozhodnutí. Potřebuje se během dospívání naučit, jak se s tímhle vypořádat. Sevřít ho v náruči a ochránit ho před světem mu nedodá potřebné zbraně.

Naučit ho, jak se ubránit… To zajistí, že bude v bezpečí, až já opustím tento svět.

„Zlato, já vím. Mrzí mě to. Můžu si promluvit s ředitelem. Ujistit se, že ví, že ti musejí dát pokoj…“

Už vrtí hlavou. „Mami. Ne. Jestli se do toho nějak zapojíš, bude to horší.“

Zhluboka se nadechnu. „Tak co mám podle tebe dělat?“

„Nic,“ odvětí. „Stejně jako…“ Nedopoví to. Selže mu hlas, ale vím, co chtěl říct. Stejně jako vždycky. Musí se mu to takhle zdát. I když ví, kolik ze svého života věnuju tomu, abych je ochránila. Bolí to, ale já to snesu. „Budu v pohodě.“

„Můžu ti u terapeutky domluvit schůzku navíc, jestli…“

Natáhne si ponožky, pak boty. Klidné metodické pohyby, jako by bylo důležité udělat to správně. „Jasně.“ Jeho hlas teď zní nevýrazně. Znepokojivě prázdně. „Jak chceš.“ To obávané jak chceš. Ocelové dveře, které se mi přibouchnou před nosem. Jsem na to zvyklá od dcery, ale od Connora ne. Ale dospívá, stává se z něj osobnost. Už pro něj nejsem útočiště.

Teď mu překážím. To bolí.

Musím se nadechnout, abych zahnala chlad, který se do mne zařezává. „O koho jde?“ zeptám se.

Nepřestane si zavazovat tkaničky. „Proč? Co chceš dělat, zmlátit je?“

„Možná,“ odpovím. „Protože mě ničí sledovat, jak tě to bolí, miláčku. Vážně jo.“ Slyším, jak se mi na konci znatelně zachvěje hlas.

Slyší to i on. Rychle vzhlédne. Nedokážu číst z jeho tváře a on znovu otočí hlavou tak rychle, že se obraz rozmázne.

„Bylo to jednodušší, když jsme se stěhovali,“ řekne.

„Když jsme to nemuseli prostě přijmout.“

„Já vím. Chceš se přestěhovat? Myslela jsem, že se ti líbí být na jednom místě.“

„Líbilo se mi. Teda líbí se mi ta představa. Jenomže…“ Vzdychne a sedne si zpátky, ale nedívá se na mě. „Jdu po škole k Reggiemu, nezapomnělas na to?“ Říká to, jako bychom se na tom už domluvili. Což jsme se nedomluvili. Ale jen přikývnu a nechám to být. Můj syn potřebuje mít pocit, že se má na co těšit.

„Zavoláš mi, až tam dorazíš?“ Udělám z toho otázku, ne nařízení. Vypadá to, že se mu ulevilo.

„Jasně, mami.“ Vstane. „Asi bych měl sníst pár lívanců.“

„Dobrý nápad.“

Chci ho obejmout, ale vidím, že o to nestojí. Srdce mi nad ním usedá. Hrozně se bojím, že pro něj celý vnější svět představuje jedno velké nebezpečí, ale před celým světem ho ochránit nemůžu. Vím, že nemůžu.

To je na tom možná nejhorší.

Když se Connor vrátí ke snídaňovému stolu, přišourá se dcera, tmavé vlasy zplihlé kolem obličeje. Na sobě má chlupatý červený župan s komiksovými Drákuly. Zívne tak zeširoka, že spatřím její mandle. „Sakra,“ vyjádří se.

„Do školy? Už zase?“

„Zase,“ souhlasím. „Vajíčka?“

„Jasně,“ řekne. „Kafe?“

„Elixír života se spoustou smetany a cukru, už se na tom pracuje.“

Konec ukázky

Table of Contents

PROLOG

1 GWEN