Every Man a Hero:

A Memoir of D-Day, the First Wave at Omaha Beach, and a World At War

Tento překlad byl vydán ve spolupráci s nakladatelstvím

William Morrow, imprint HarperCollins Publishers.

Copyright © Ray Lambert and Jim DeFelice., 2019

Translation © Richard Janda, 2021

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

ISBN epub 978-80-7565-866-1

Věnováno těm, které jsem ztratil – Billovi, Estelle,

mým zdravotníkům, dobrým přátelům…

A těm, kteří mi pomáhají nezapomenout – Arthurovi, Lindě,

Barbaře, mé rodině a dobrým přátelům.

Všemohoucí Bože: naši synové, pýcha našeho národa, se v dnešní den pustili do udatného počinu, do boje za zachování naší země, našeho náboženství a naší civilizace a za osvobození trpícího lidstva.

Veď je přímo a přesně, dej sílu jejich pažím, rozhodnost jejich srdcím, nezlomnost jejich víře.

Budou potřebovat Tvé požehnání. Jejich cesta bude dlouhá a těžká, neboť nepřítel je silný. Možná naše síly zatlačí zpátky. Úspěch nepřijde rychle, my se však budeme znovu a znovu vracet; a víme, že díky Tvému dobrodiní a našemu spravedlivému cíli naši synové zvítězí.

Budou těžce zkoušení, dnem i nocí, bez odpočinku, dokud nedobydou vítězství. Temnotu rozerve hluk a oheň. Dušemi mužů otřesou násilnosti války.

Neboť tito muži byli nedávno odvedeni z poklidného života. Nebojují z touhy po dobývání. Bojují, aby dobývání ukončili. Bojují, aby osvobodili. Bojují, aby mohla povstat spravedlnost, tolerance a dobrá vůle mezi vším Tvým lidem. Touží pouze po konci boje, po návratu do bezpečí svých domovů.

Někteří se nikdy nevrátí. Přijmi, Otče, tyto své hrdinné služebníky do svého království.

A nám doma – otcům, matkám, dětem, manželkám, sestrám a bratrům těchto statečných mužů v zámoří, kteří na ně neustále myslí a modlí se za ně – pomoz, všemocný Bože, v tuto hodinu velkých obětí v našem snažení obnovit svou víru v Tebe.

Franklin D. Roosevelt, modlitba v Den D, 6. června 1944

PŘEHLED MAP

1. Významné operace za druhé světové války v Evropě a severní Africe, 1939–1945

2. Tunisko, únor–duben 1943

3. Spojenecký plán invaze na Sicílii, červenec 1943

4. Vylodění v Normandii, 6.–12. června 1944

5. Předmostí Omaha, 6. června 1944

ÚVOD

0 hodin +15

TOHO DNE PŘED 75 ROKY

Jim DeFelice

6.45, 6. června 1944, Den D

PLÁŽ OMAHA, NORMANDIE, FRANCIE

Představ si, že jsi jeden ze sto šedesáti tisíc mužů, kteří se právě chystají zapojit do největší bitvy dvacátého století.

Slunce vyšlo už více než před hodinou, ty jsi ho však ještě nespatřil, protože ho zakrývají husté mraky, které stěží zadržují déšť. Hlavní důvod je však jiný: nemáš energii, ani prostor zvednout hlavu, natož vůli tak učinit, jelikož jediný pohled vzhůru by mohl zrušit kouzlo, díky němuž stále žiješ.

To kouzlo je však iluze a ty to víš. Přesto se ho zuby nehty držíš, svíráš ho pevněji než důkladně zabalenou pušku M1 a nervózně přešlapuješ uvnitř výsadkového člunu. Pluješ směrem k pláži Omaha v Normandii na severu Francie. Tvůj cíl je již zahalený tmavým kouřem. Celý svět jako by zčernal, s výjimkou rudých plamenů z hořících lodí všude kolem.

Tohoto dne ses děsil a několik týdnů ses modlil, abys ho přežil. Střídaly se v tobě pocity klidu, rozpolcenosti, sebedůvěry a strachu. Teď konečně nadešel a všechny ty pocity, a není jich málo, v tobě explodují, až hrozí, že rozervou tenkou skořápku tvé psychiky. Od trupu plavidla se odrážejí střely.

Přestože jsi absolvoval bezpočet nácviků vylodění, tohle nemá žádný model, žádný precedens, žádný předem utvořený názor, který by roztříštěnému kaleidoskopu chaotické reality, jež tě obklopuje, dokázal vnutit nějaký uspořádaný tvar.

Nedokážeš rozlišit jednotlivé zvuky. Motory, výbuchy granátů, dělostřelba – to vše se slilo do hřmící masy připomínající směsici hromobití a symfonie, kterou kdesi z dálky řídí rozezlení bohové.

Výsadkové plavidlo náhle zastaví. Rampa spadne do vody. Všichni kolem křičí: „Jdeme!“

Zamrkáš a pokusíš se pohnout, vzápětí si však uvědomíš, že se již pohybuješ, že tě tlačí dopředu záhadná pohybová energie, která nijak nesouvisí s odvahou, povinností či dokonce vůlí. Dva kroky po rampě a náhle musíš plavat. Výstup se uskutečnil v hlubší vodě, než jsi očekával, dále od pláže, nikoli však od nebezpečí. Jediný možný směr je dopředu – vstříc něčemu mnohem divočejšímu a působivějšímu, než co jsi kdy zažil.

Mozek máš přecpaný tisícem soupeřících myšlenek, z nichž většina je nepoužitelná, některé dokonce ochromující.

Jedna však ční nad všechny ostatní:

Kdo mě zachrání, když budu zasažen?

•••

Odpověď je již na břehu, kde statečně bojuje s poryvy větru v dešti minometných a dělostřeleckých granátů. V tento významný den zachránil desítky dalších: Ray Lambert, vojenský zdravotník z Alabamy. Ve chvíli, kdy rampa z tvé lodi dopadla do vody, on již skoro půl hodiny dělá na pobřeží svou práci.

Seržant Arnold Raymond „Ray“ Lambert je podle kritérií této bitvy ve svých třiadvaceti letech již starý. Velí zdravotnickému týmu a toto je jeho třetí výsadek. Před tím se zúčastnil vylodění v Africe a na Sicílii. Bez ohledu na to, jak těžké byly tyto bitvy (a patřily k nejhorším, které se během druhé světové války odehrály), Normandie představuje zcela jiný druh pekla. Na konci dne zůstane na pláži Omaha kolem dvou tisícovek raněných a mrtvých mužů; mnozí z nich zemřou v naprosto nevhodně pojmenovaném sektoru Easy Red, malém obdélníku písku, na kterém se vylodil 16. pěší pluk. Boje na pláži Omaha budou jedny z nejkrvavějších z celého vylodění, dokonce tak hrozné, že velící generál bude vážně uvažovat o ústupu; takový krok by však mohl znamenat pohromu pro ostatní pláže, pro celou operaci a možná i pro vývoj celé války.

Rayovým úkolem je zabránit porážce tím, že pomůže co nejvíce mužům. Svým způsobem je rozený voják, jenž se již v raném věku začal věnovat lovu – ne ze záliby, ale pro přežití. Ještě mu nebylo dvacet a už nosil za pasem pistoli, aby se mohl vypořádat se vzpurnými farmáři, kteří mu bránili vykonávat jeho práci okresního veterináře. V létě kácel stromy pro obchodníky se dřevem. Boxuje ve střední váze a má výborný hák, vypilovaný v armádních rinzích i na alabamském venkově.

Armáda však tohoto bojovníka vyškolila na zdravotníka. Vybrali si ho v podstatě náhodou a on ovládl lékařské umění na bitevním poli.

Nejdůležitější věc: udělej všechno pro to, aby kluci z pěchoty věděli, že tam jsi.

To znamená, že Ray se nemůže schovat před prolétajícími střelami. Nemůže si vykopat úkryt. Nemůže ustoupit. Nemůže myslet na sebe, ale na muže, které musí zachránit.

Za svou službu v této válce již získal stříbrnou a bronzovou hvězdu a dvě purpurová srdce. A dost možná je jediným zdravotníkem v armádě pyšnícím se odznakem pro vynikajícího střelce.

V této chvíli však Ray Lambert na nic z tohoto nemyslí. Na pláž dorazil před dvaceti minutami s cílem zřídit provizorní ošetřovnu, v níž by mohl rychle třídit raněné a poskytnout jim první pomoc. Už ve výsadkovém člunu mu však bylo jasné, že v Easy Red žádná ošetřovna ještě nějakou dobu stát nebude.

Teď Ray pátrá pohledem ve vodě po zraněných vojácích, kteří se nedokážou vlastními silami dostat na břeh.

Jeden z nich se drží překážky.

Pošetilost – německé zbraně míří na všechny takové. Zůstaň tam ještě chvíli a zemřeš.

Ray k němu vyrazí. Brodí se vlnami, obtěžkaný promočeným oblečením a zdravotnickými brašnami. Když je konečně u vojáka, zakřičí na něho, není ho však slyšet.

„Musíme se dostat na pláž!“

Zacloumá s ním, až pak si ale uvědomí, že voják je zapletený do ostnatého drátu pod vodou.

Ray se ponoří a zkouší ho vyprostit. Slaná voda ho štípe do očí. Vynoří se, aby se nadechl, a snaží se držet hlavu co nejníž, aby se vyhnul svištícím střelám.

Znovu s vojákem zacloumá, ale marně. Ještě jednou se tedy ponoří. Nahmatá smyčku drátu, která drží mužovu nohu, a uvolní ji, pak se vynoří a konečně dokáže svým spolubojovníkem pohnout.

Vojákovi však sklouzne hlava a zmizí pod vodou. Jeho bagáž je tak těžká, že převáží i záchranný pás, který má na sobě.

Ray ho vytáhne nad hladinu. Společně vyrazí směrem k pláži a jedinému bezpečnému místu, které Ray objevil: jakémusi skalisku, snad pozůstatku betonového bunkru, které ční jako vztyčený palec kousek před překážkou.

Prodírají se vpřed. Hluk je tak silný, až z toho praskají ušní bubínky. Vojáci před nimi padají, ale Ray ví, že se nemůžou zastavit, jinak by je vlny stáhly dozadu či – ještě hůře – dolů, zpět k minám a nastraženým pastem z drátů a oceli, které by je rozřezaly nebo celé roztrhaly.

Už se dostávají k řadě těl pohupujících se ve zpěněné vodě na okraji pláže. Ray táhne vojáka dopředu a doufá, že nevidí tu spoušť všude kolem.

Konečně jsou u skaliska. Ray chvíli popadá dech a pak začne prohlížet vojákova zranění.

Tenhle to přežije, pomyslí si. Pokud zůstane za tím skaliskem.

O pár minut později bude Ray Lambert vážně raněn. Ani to ho však nezastaví. Nic ho nezastaví, dokáže zachránit ještě několik životů. Pak ale dostane ničivý zásah do zad, až ztratí vědomí. Ironií osudu, zcela typickou pro válečnou vřavu, ho neskolí německý granát, ale americký výsadkový člun.

Z posledních zbytků sil se schoulí za rozbitou betonovou zídkou, kam jen krátce před tím uložil spoustu zraněných mužů. A bude tam čekat na to, co přijde, na spásu či smrt. Nebo obojí.

PROLOG

Proč vzpomínáme

PLÁŽ A SKALISKO

Colleville-sur-Mer je malebná vesnička v severní Francii na břehu Lamanšského průlivu, obdařená krásnou pláží. Vyrazíte-li po klikaté cestě dolů k vodě v pěkný letní den krátce po východu slunce, máte slušnou šanci spatřit jezdce prohánějící se na koních v příboji. O pár hodin později pláž zaplní rodiny, které si užívají sluníčka i vody.

Takto jsem to viděl na vlastní oči. V paměti mám však uloženou velmi odlišnou scénu.

Za rozbřesku 6. června 1944 to bylo místo plné smrti a obětí. Pláž pod Colleville tvořila centrální část takzvané pláže Omaha, nejkrvavějšího ze všech sektorů, kde se v Den D vylodili Spojenci. Tam, kde turisté a rekreanti vidí příjemné vlny, já vidím tváře tonoucích vojáků. Mezi hlasy hrajících si dětí slyším výkřiky mužů zasažených německými střelami. Na prudkém srázu, kde se vlní vysoká tráva, stále vidím kluky prodírající se ostnatým drátem ve snaze otočit průběh této bitvy.

Písek i skaliska jsou dnes bez poskvrnky. V mých vzpomínkách jsou potřísněné rudou krví.

Na tomto místě jsem zachránil přes desítku mužů. Zde jsem také málem zemřel. Především je to však místo, kde odvaha prokázala, že lze překonat i nejhorší hrůzy. Což dokazuje dnešní radostná atmosféra na pláži.

V bezprostředním okolí jsou roztroušené připomínky bitvy: muzeum věnované bitvě, která se zde odehrála; prostý, avšak upravený hřbitov nahoře nad svahem; pozůstatky bunkrů a opevnění, které již dlouho nenahánějí hrůzu.

A pořád je tady to skalisko, ohromný kus železobetonu dva a půl metru vysoký a metr dvacet široký, který narušuje ladný prostor pláže pod vesničkou. Kdekoli jinde by působil bizarně. Zde však stále stojí proto, že v onen významný den poskytl úkryt zraněným.

Dobře to skalisko znám. Přivlekl jsem k němu několik mužů, stejně jako mí zdravotníci z 2. praporu 16. pěšího pluku, který patřil k 1. pěší divizi americké armády. Byl to jediný úkryt, který jsme tady v prvních hodinách po vylodění objevili. A zůstal zde, jako svědectví pro Francouze, kteří dodnes slaví vysvobození z okupace, a jako památník mužů, kteří položili svůj život za osvobození Francouzů.

Konec ukázky

Table of Contents

Přehled map