BENJAMIN FERENCZ

Nikdy se nevzdávej!

Parting Words:

9 Lessons For a Remarkable Life

Copyright © Benjamin Ferencz, 2020

Written by Nadia Khomami

Translation © Ina Leckie, 2021

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

ISBN epub 978-80-7565-835-7

Benjamin Ferencz se narodil roku 1920 v zemi, která dnes už neexistuje. Vystudoval práva na Harvardově univerzitě a od téže instituce se mu v roce 2014 dostalo také ocenění v podobě Medaile svobody (před ním ji obdržel Nelson Mandela). Roku 1947 působil jako prokurátor v norimberských procesech, po válce usiloval o navrácení majetku lidem, kteří přežili holokaust, účastnil se jednání o repatriacích mezi Izraelem a západním Německem a měl zásadní podíl na zřízení Mezinárodního trestního soudu. S manželkou Gertrudou, svou středoškolskou láskou, vychovali čtyři děti; jeho žena bohužel v roce 2019 zemřela.

Mé milované ženě Gertudě, která nás opustila dne 14. září 2019, po 74 letech šťastného manželství, které nepoznamenala jediná hádka.

ÚVOD

Často se Bena Ferencze ptám, jak to dělá, že má tolik optimismu.

„I když člověk uvnitř pláče, navenek by se měl raději smát, děťátko. Nemá smysl topit se ve vlastních slzách,“ říkává mi na to.

Dřív jsem dějiny vnímala jen jako sentiment z knih a černobílých filmových záběrů, jaké nám pouštěli ve škole. Obrazy války, ničení a obnovy se zdají na hony vzdálené našemu dnešnímu žití. Jenže lidé, kteří pomáhali formovat svět, nejsou vždycky jen bájné postavy z dávných dob, z časů před tím, než dobro zvítězilo nad zlem.

Bena jsem objevila čirou náhodou. Jednou večer – byla jsem tehdy reportérkou listu Guardian v Londýně – jsem procházela různé americké zpravodajské programy a uviděla jsem ho v jakémsi příspěvku. Benova slova vzbudila můj zájem. Když jsem si pak jeho jméno vyhledala na webu, překvapilo mě, jak významný a vysoce erudovaný člověk to je.

Pustila jsem si filmový záznam z hlavní síně teprve částečně zrekonstruovaného Justičního paláce v Norimberku, kde dřív nacisté pořádali svoje výroční sjezdy. Na tom záznamu Ben, rázný a odhodlaný sedmadvacetiletý hlavní prokurátor, jehož drobnou postavu maskovalo vysoké dřevěné pódium, právě zahajoval historicky největší soudní proces s vrahy. Z lavice obžalovaných na něj hledělo dvacet dva příslušníků německých vyhlazovacích jednotek Einsatzgruppen zodpovědných za smrt více než jednoho milionu Židů a příslušníků jiných národů.

Nevím přesně, co mě tak oslovilo, ale pocítila jsem v tu chvíli potřebu vzít telefon a zavolat mu. Možná to bylo tím, že mi tehdy bylo právě tolik let jako jemu o sedm dekád dříve, v době procesů. A možná to bylo i současným děním. Od rozhodnutí Británie odejít z Evropské unie přes Ameriku, která si za svého čtyřicátého pátého prezidenta zvolila celebritu z televizních reality show, až po občanské nepokoje a konflikty zuřící na Blízkém východě – zkrátka celý poválečný světový řád jako by se překotně páral na jednotlivá vlákna. Anebo to bylo prostě jen tím, že jsem za sebou právě měla jeden bolestný rozchod a potřebovala jsem, aby mi někdo připomněl, že moje osobní dramata nejsou ničím ve srovnání například s válečnými hrůzami.

Sehnala jsem tedy na Bena kontakt a domluvila jsem si s ním telefonický rozhovor. Musím říct, že jsem čekala vážnou a zádumčivou povahu. První, čeho jsem si však u něj všimla, bylo, jak je empatický a milý, až okouzlující. Ve svých 101 letech je pronikavě bystrý a navzdory tomu, jaké hrůzy zažil, je samý vtip.

Během pár minut mi bylo jasné, že Ben je nesmírně inspirativní člověk. Naše konverzace se rozběhla jako interview pro sloupek osobností v Guardianu. Výsledný text pak ve čtenosti předčil všechno ostatní, co jsme ten den publikovali; lidé jej četli od začátku až do konce, což je v dnešní době naprosto netypické. Za žádný jiný příběh se mi během dosavadních pěti let mé novinářské kariéry nedostalo tolika pozitivních ohlasů. Psali mi čtenáři všech věkových skupin, z celého světa, a sdělovali mi, jak je Benova slova dojala.

Jednotlivé kapitoly této knihy vznikly na základě série mých rozhovorů s Benem v průběhu několika měsíců. Mohla bych říct, že jsem v nich pokračovala proto, aby se i dalším lidem dostalo té nevšední příležitosti poslechnout si, co má Ben na srdci. Byla by to pravda, ovšem na jakési zcela prvotní úrovni jsem s ním zůstávala v kontaktu z čistě sobeckých důvodů: on je totiž opravdu velice milý a vtipný a umí dát úžasné rady.

„Mně je dneska smutno, Benny,“ řeknu mu občas, a on na to:

„Ať už to má jakýkoli důvod, má milá, stejně jsem přesvědčený, že jste už přestála horší věci.“

Ben má jakousi záhadnou schopnost pamatovat si i nepatrné detaily a příhody z různých období svého života, od kompletních jmen lidí, s nimiž se někdy setkal, až po to, jaké bylo ten který den počasí. Když jsem mu poprvé navrhla rozhovory, z nichž nakonec vzešla tahle knížka, nějakou dobu mi trvalo, než jsem jej přesvědčila.

„Vy si neumíte ani představit, kolik mám práce,“ namítal. „Jsem tak zaneprázdněný, že nemám vůbec kdy zamýšlet se, proč jsem takový, jaký jsem. Vždyť já nemám čas ani umřít.“

Chvilku jsme se přeli, on tvrdil, že toho má příliš, a já zase, že nepůjde o nic zdlouhavého. Po třičtvrtěhodině Ben ironicky prohlásil:

„Má milá, tímhle tempem si to téma zlikvidujete sama.“

Na našem vztahu mě nejvíc překvapuje, kolik toho máme s Benem společného, přestože nás dělí oceán a sedm desetiletí k tomu. Oba jsme v útlém věku emigrovali a vyrůstali pak v nelehkých podmínkách, uvázli jsme mezi odlišnými kulturami a kontinenty. Řeč jsme se oba učili sami, od kamarádů a z filmových titulků. Oba jsme byli pilní a pracovití, ale neuměli jsme dodržovat pravidla a limity. Oba jsme byli první z našich rodin, kdo studovali na univerzitě, a tam jsme také oba velmi rychle zjistili, že musíme pracovat usilovněji a déle, abychom se v tom závodě vůbec udrželi. Oba jsme studovali práva, oba rádi plaveme, oba nacházíme humor i v tom, co není veselé. Dokonce i narozeniny máme ve stejný den, ačkoli pokud to Benovi připomenu, hned mě varuje: „Ne že půjdete něco vyvádět a pokazíte mi moje narozeniny, dítě.“

Na fotkách, které jsme použili pro onen článek v Guardianu, je Ben taková bodrá postavička v modrých kraťasech na šle u svého domu na Delray Beach na Floridě. Ruce v bok, na očích brýle, usmívající se rty a slunce za hlavou. Pro běžného člověka, který tudy chodívá, je to prostě ten milý dědula odvedle, za nímž se tu a tam o víkendu nebo o dovolené přijede někdo podívat. Z jeho zahrady bývá slyšet kvákání kachen.

Ben ale rozhodně není obyčejný člověk. Vrchní prokurátorka Mezinárodního trestního soudu Fatou Bensoudaová se o něm vyjadřuje jako o ikoně mezinárodního trestního práva; uznávaný právník a obhájce občanských svobod Alan Dershowitz, který mimo jiné zastupoval O. J. Simpsona i prezidenta Trumpa, jej nazval „zosobněním mezinárodního dobrodiní“; filmový producent a režisér Barry Avrich, jenž pro Netflix stvořil o Benových právnických úspěších dokumentární snímek Prosecuting Evil (česky Ben Ferencz, žalobce zla), o něm řekl, že je jednou z nejvýraznějších, ikonických postav současnosti.

Následující kapitoly se zabývají jen některými věcmi, k nimž Ben během svého pozoruhodného života dospěl, ale já se na tomto místě pokusím jeho příběh shrnout.

Benjamin Ferencz obdržel od Pentagonu celkem pět vyznamenání – válečných hvězd – za to, že během druhé světové války přežil všechny velké bitvy v Evropě. Zúčastnil se vylodění v Normandii, průlomu německé obrany na Maginotově a Siegfriedově linii, překročení Rýna u Remagenu, bojoval i v bitvě o Bastogne v Ardenách. Když jej v roce 1944 přeložili na velitelství 3. armády generála Pattona, dostal za úkol založit novou sekci pro řešení válečných zločinů. Byl přítomen při osvobozování koncentračních táborů, nebo dorazil vzápětí po jejich osvobození, například Buchenwaldu, Mauthausenu, Flossenbürgu a Ebensee, aby shromažďoval důkazy nacistické zvůle pro pozdější soudní procesy. Vykopával mrtvé z mělkých hrobů, někdy i holýma rukama. Byl svědkem hrůz, které jej pronásledují do dnešních dnů.

Když Spojené státy vstoupily do konfliktu ve Vietnamu, opustil Ben svou soukromou praxi a začal se věnovat propagaci míru. Napsal několik knih, v nichž navrhl vznik a podobu mezinárodního soudního orgánu, a jeho myšlenky se staly základem pro ustavení Mezinárodního trestního soudu. Usiloval také o navrácení majetku přeživším holokaustu a účastnil se reparačních jednání mezi Izraelem a západním Německem.

Benova kariéra trvá přes sedmdesát let; zažil toho víc než většina z nás. Jeho příběh je klasickou ukázkou životní cesty z chudoby k bohatství: narodil se v Transylvánii do židovské rodiny, která se v jeho devíti měsících vystěhovala do newyorské chudinské čtvrti Hell’s Kitchen. Ben usilovně pracoval, aby se vymanil z nuzných podmínek, a posléze se dopracoval až ke stipendiu na Právnické fakultě Harvardovy univerzity. Za jeho práci se mu dostalo mnoha ocenění včetně Medaile svobody od Harvardu v roce 2014. Před ním ji obdržel Nelson Mandela. Ben ze své pozice dál koná dobré skutky – například Centru prevence genocidy při Muzeu holokaustu už věnoval miliony dolarů. Jeho neutuchající snaha zbudovat globální justiční systém pro stíhání pachatelů genocidy, válečných zločinů a zločinů proti lidskosti je skutečně pozoruhodná. „Sláva ani nějaký odkaz mě nezajímají, peníze mě nezajímají – klidně se toho všeho zřeknu,“ míní Ben. „Narodil jsem se jako nuzák a v chudobě jsem prožil většinu mladých let, takže teď všechno prostě vracím.“

Chviličku si neoddychne. Jednou o víkendu, když se chystal do Los Angeles propagovat pro Netflix dokumentární film o sobě, jsem se jej zeptala, jestli by si se mnou nechtěl prohodit život. „Vy si jedete do slunečného Hollywoodu a já sedím v deštivém Londýně,“ posteskla jsem si. Srdečně se zasmál, jako obvykle, a prohlásil, že by měnil hned a bez váhání.

„Jednou jsem byl na promošňůře pro Muzeum památky obětí holokaustu,“ pustil se do vyprávění. „Začali jsme v New Yorku, pak jsme jeli do Washingtonu, do Los Angeles, San Diega a Chicaga. Tam se mi přihodilo, že jsem omdlel. Probral jsem se v nemocnici. Hned mě ale uklidnilo, když jsem na stěně toho malého nemocničního pokoje uviděl velký kříž a pod ním nápis ‚Chicagská společnost zmrtvýchvstání‘. A jelikož dám na logiku, vyvodil jsem si, že pokud mě tu vzkřísili z mrtvých, musel jsem předtím být mrtvý. Ležel jsem tam pak dva týdny.“

Smrt a umírání má Ben stále někde v koutku mysli. „Líp už by mi ani být nemohlo,“ odpovídá pokaždé, když se ptám, jak se mu daří. „A víte proč? Protože si uvědomuji, jaké alternativy k tomu existují.“

Kromě Bena už není na světě nikdo další, kdo by mohl mít takový úhel pohledu jako on. Ben jako poslední žijící prokurátor z Norimberka používá slogan, který člověka ujistí, že prostý rozum dokáže zvítězit i nad vraždami. Ten slogan je postavený na podobě slov; Ben totiž místo slavného výroku Johna Lennona „Love, not war“ („Lásku, ne válku“) říká „Law, not war“ („Zákon, ne válku“). A používá jej při každém rozhovoru nebo vyprávění. Říká se, že Ben – jak tak dennodenně bojuje za spravedlivou realitu – je de facto svědomím světa. Jeho syn Donald tvrdí, že dokonce i každou večeři v rodinném kruhu zahajuje otec otázkou: „Tak copak jste dnes udělali pro lidstvo?“

„Neustále si uvědomuji, jaké jsem měl štěstí,“ vysvětluje Ben. „Narodil jsem se do chudoby, chudým rodičům. Přežil jsem hrůzy všech významných bitev druhé světové války. Seznámil jsem se s úžasnou ženou. Vychovali jsme spolu čtyři děti a poskytli jim plné vzdělání. A zdraví mi báječně slouží. Kdo by mohl chtít víc? Vždycky, když se někam chystám nebo se vracím, vzpomenu si, kolik požehnání se mi dostalo za to, jaký život jsem vedl.“

Jako redaktorka zpravodajství se denně setkávám s negativními titulky. Vypadá to, že svět se pořád pomalu posouvá k naprosté devastaci. Nacionalistické cítění neslábne; vůdcové takzvaného svobodného světa propagují unilateralismus a obklopují se poradci, kteří ze všech sil tlučou do bubnů války, od Hongkongu přes Bejrút až po Paříž zuří krvavé protesty a demonstrace. Naše společnost se stává dějištěm eskalujících kulturních válek, protože přístup „oni proti nám“ likviduje jakoukoli empatii a uhýbá před každým kompromisem. To vše se děje v situaci, kdy zavedené ekonomické systémy pěstují nerovnost a korupci a autokraté staví do svých her jednu menšinu proti druhé a sami napadají rámec a instituci ústavnosti. Hodnoty a ideály považované za pevně dané, například čestnost a velkorysost, jsou čím dál ohroženější. Hlas jako ten Benův snad ještě nikdy nebyl potřebnější.

Někdy se mi všechno nahromadí a já mám buď příliš mnoho práce, nebo zapomínám dobrému příteli zavolat, protože jsem v jiném časovém pásmu. „Á, nezvěstná Nadia,“ dobírá si mě, když se mu konečně ozvu. „To voláte, abyste se ujistila, že vás ještě poznám?“

Ben to nicméně chápe, protože dění a zprávy taky nepřestává sledovat. Ví, že v sázce je mnoho, protože je přesvědčený, že příští velká válka bude ta poslední. Snaží se to ovlivňovat, jak jen může. Naposledy psal dopis do New York Times, když to vypadalo, že USA a Írán se ocitly na pokraji konfliktu. „Ta šaráda vůbec nemá konce,“ komentuje podobné situace Ben, „pořád se chovají jako hlupáci.“ Objíždí školy a univerzitní kampusy s motivačními besedami pro studenty, řeší stohy korespondence od fanoušků – občas si ho dobírám poznámkami o milostných psaníčkách –, dostává je den co den a tu a tam na ně i odpovídá.

Konec ukázky