Copyright © Michal Viewegh, 2021

All rights reserved

ISBN 978-80-249-4499-9

„Když jsem to udělal jednou (vydal deník), napodruhé je zbytečné zdržovat se vysvětlováním. Výhodou opakovaného zločinu je, že nemusíte ztrácet čas omluvami. Prostě to uděláte znovu.“

Další báječný rok, pátek 1. ledna 2010

Slovo autora

Po denících z let 2005 a 2010 (Báječný rok a Další báječný rok) jsem původně chtěl psát a samozřejmě i knižně vydat deník roku 2015 (trochu rouhavě jsem přemýšlel o názvu Poslední báječný rok), a pěkně symetricky – ona úvaha má totiž jistou „pětiletkovou“ logiku – tak svou deníkovou trilogii završit. Jenomže život je, jak známo, to, co se děje, zatímco si děláme jiné plány… V prosinci 2012 mi praskla srdeční aorta a málem jsem umřel – a to jediné, co jsem v průběhu následujícího roku ve svém tristním zdravotním stavu dokázal jakž takž napsat, byly občasné kratičké deníkové zápisky… Tento neplánovaný „deníček pacienta“ (jak knížku kdosi jízlivě, avšak nikoli úplně nepravdivě nazval) vyšel pod názvem Můj život po životě v roce 2013, a nezamýšleně tak v mých spisovatelských plánech časově předběhl a zčásti i suploval výše zmiňovaný deník roku 2015, jímž jsem původně ještě coby zcela zdravý, sebevědomý a racionálně uvažující spisovatel hodlal svou deníkovou trilogii zakončit.

Proto tedy – po sedmileté odmlce – až deník roku 2020…

LEDEN

Středa 1. ledna

Nový rok v mém sázavském domě začal tradičním mnohahodinovým úklidem po silvestrovském večírku, který se ovšem docela povedl: můj nejbližší soused Petr P. koupil tři kila krevet, má přítelkyně Monika nachystala chlebíčky a jednohubky a já – jak jinak – obstaral víno. Přišli i další sousedé, bratr Pepa se ženou a tradičně dorazili i Jarda Dušek s manželkou Ivetou… Jak člověk pozná, že má (díkybohu) opravdu hodně přátel? Když den po Silvestru TŘIKRÁT naplní myčku nádobí… napsal jsem na svůj Facebook.

V souvislosti s touto citací si uvědomuji, že právě letošní facebookové stránky mohou pro tyto deníkové zápisky představovat malý konkurenční problém. Pokusím se možný střet zájmů (ono předpokládané kanibalské plagiátorství) minimalizovat, a předejít tak možnému obvinění, že vykrádám sám sebe. Na facebookové stránky – které jsem si mimochodem nezaložil z osobních pohnutek, nýbrž na popud svého nakladatelství – píšu tak dvakrát třikrát týdně, tedy s nižší frekvencí, než hodlám tvořit tento deník. Především se však vynasnažím, aby se tyto zápisky s mými facebookovými posty příliš nepřekrývaly a aby zde tak moji facebookoví příznivci našli maximum nových, originálních textů… Navíc je tu jeden poměrně významný rozdíl (hovořící ve prospěch tohoto deníku): do obsahu mých příspěvků na oblíbené sociální síti občas zasahuje marketingové oddělení mého nakladatelství, které mne tu a tam vyzve, abych psal méně depresivně, více optimisticky nebo už raději nezmiňoval exmanželku, zatímco v deníku jsem sám sobě pánem, a mám tudíž zcela neomezený prostor a… Depresivním stavům zde proto mohu podléhat, jak se mi zlíbí, a ve svých glosách o exmanželce – stejně jako v těch o svém bývalém nakladateli nebo českém prezidentovi – si nemusím brát žádné optimistické servítky.

Pátek 3. ledna

Ale proč vůbec znovu deník? Zmapovat a pojmenovat tajuplné přítokové kanály spisovatelské inspirace je obtížný úkol. Nebo civilněji: určit, kde, kdy a jak se u spisovatele rodí rozhodnutí napsat povídku, román nebo deník, není snadné. Třeba já (ach, ty sebestředný zmetku!) jsem nedávno dopsal a odevzdal román Přehnaně zdvořilý Leopold, a navíc už nějaký čas pracuji na volném pokračování románů Biomanželka a Biomanžel (s pracovním názvem Dula), takže jsem opravdu (pokud mi to věříte) nečekal, že se dnes ráno probudím s neurčitě provinilým pocitem jakési blíže nespecifikované nesplněné povinnosti – s pocitem, který pak jako objektiv fotoaparátu zaostřil na jedno zcela konkrétní místo v mém podvědomí: no jo, už je 3. ledna, uvědomil jsem si takřka okamžitě, s nebývalou jasnozřivostí. A já si přece od Nového roku hodlal psát deník… Po snídani jsem proto chtěl ihned začít s nezbytnými přípravami, tj. především s rychločtením obou předchozích dílů (viz předmluva), jenže v hostovském pokoji v knihovničce se svými více než třiceti tuzemskými knižními tituly jsem našel jen Báječný rok, zápisky roku 2005, ale Další báječný rok, deník roku 2010, na příslušné polici chyběl (a objevil jsem ho až o týden později). Trochu rozladěně jsem se začetl do první stránky Báječného roku:

„Sobota 1/1 2005

Novoroční oběd u rodičů: otec chce na rozdíl od ostatních poslouchat Klausův projev, takže nám stydne čočka s uzeným.“

Vlastně už jsou dneska mrtví oba: popel mého otce odpočívá v pokoji na sázavském hřbitůvku pod pískovcem z Hvaru (s vytesaným nápisem „Dobro došli“) a Václav Klaus je politická zombie.

„Neděle 2/1 2005

Procházka s (těhotnou) Veronikou a (sotva dvouletou) Sárou. U řeky se k nám připojí Jarda Dušek a jdeme krmit ovce přezimující v jedné z nedalekých zahrad.“

No a letos, 1. ledna 2020, má bývalá manželka Veronika výše zmíněné, dnes sedmnáctileté dceři Sáře a samozřejmě i její dnes patnáctileté sestře Báře (která se tenkrát novoroční procházky nemohla zúčastnit, neboť ještě nebyla na světě) porodila bratříčka Damiana.

„Čtvrtek 31/3 2005

Přecházíme do porodního pokoje. Veronika leze do vany, usedám vedle ní a dělám to jediné, co můžu, přikládám jí na čelo studenou žínku. Přichází primář Kavan, porod začíná. Veronika všechno zkušeně zvládá, za půlhodinku je Bára na světě. Slabounce zapláče, potom se ztiší a pozoruje nás tmavýma očima… Mám slzy v očích, selhává mi hlas. Střihám pupeční šňůru, na primářův pokyn si svlékám tričko a dostávám Báru do náruče: potěší mě, že reaguje na můj hlas. Mám tři dcery.“

Neděle 5. ledna

Nad těmi dvěma pátečními emotivními citacemi z ledna a března 2005 dnes ráno zaváhám (možná i proto, že mám po včerejší noci, strávené v sázavském baru VIDERO, kocovinu), ale nakonec se rozhoduji je nemazat – mimo jiné i proto, že jakožto bývalý atlet a zároveň autor několika deníků vím, že u tohoto žánru (na rozdíl od povídky, novely nebo románu) stejně jako u vytrvalostního běhu (na rozdíl třeba od sprintu nebo čtyřstovky) není důležité, jak rychle odstartujete, neboť trať je jaksi příliš dlouhá, než aby na rychlém startu nějak příliš záleželo.

A po pravdě se taky dnes mnohem více zabývám onou již zmiňovanou otázkou, zda se DENÍK a FACEBOOK nebudou vzájemně požírat. Napadlo mě následující jednoduché pravidlo: pokud v tomto deníku budu chtít ze svého Facebooku citovat, udělám to v kurzívě, abych na to čtenáře upozornil. Celý problém pak vcelku uspokojivě dořeším následujícím zápiskem na své facebookové stránky:

Moji milí FB příznivci, musím vám něco říct (jakmile jsem tohle napsal, začal jsem si připadat jako manžel, který své nic netušící ženě oznamuje, že má milenku). No tak do toho: ZAČAL JSEM SI PSÁT DENÍK.

Ano, je to tak, celý tento rok vám budu zahýbat.

Rád bych samozřejmě naše manželství udržel, takže se vám budu věnovat téměř jako dřív – možná jen občas nebudu pár dní doma (a pokud budu, uslyšíte ode mne asi dost podobné věty, jako jsem pár dní či hodin předtím říkal té druhé). Doufám nicméně, že mi mou nevěru nakonec odpustíte! Slibuji na svou čest, že až na konci roku 2020 svou dočasnou milenku opustím – což zcela určitě udělám –, budu zase jen váš!

Možná by i zde – stejně jako na mém Facebooku – měl nyní být smajlík – ☺

Pondělí 6. ledna

Včera mě bůhvíproč napadla tato banalita: pokud letos umřu, stanou se tyto stránky Nedokončeným deníkem – tedy za předpokladu, že umřu až v druhé půli roku, kdy už by text měl mít vydatelný rozsah. Tak či onak bude tento deník mou asi třicátou druhou vydanou knihou (před chvílí jsem to dvakrát zkusil z hlavy sečíst, ale pokaždé mi vyšel jiný výsledek). Ne, nemyslím si, že jsou to všechno vynikající díla, jež dokládají mou celoživotní vrcholnou spisovatelskou formu, ale minimálně se za žádné z nich nestydím, a mnohé dokonce asertivně považuji za knihy buď velmi dobré (třeba Účastníky zájezdu, Povídky o lásce, Biomanželku a Biomanžela či Krátké pohádky pro unavené rodiče), nebo dokonce – Bůh mi odpusť mou domýšlivost – skvělé (Báječná léta pod psa, Andělé všedního dne).

Právě vydaná Česká kniha rekordů navíc tvrdí, že jsem s více než milionem výtisků nejprodávanějším českým spisovatelem. No, to mě samozřejmě těší (jakkoli odhaduji, že jsou to spíše miliony dva – což je ovšem hausnumero, které lze stejně těžko potvrdit, jako vyvrátit, neboť přesný počet prodaných výtisků více než tří desítek mých knih, z nichž velká část vyšla v jedné i více reedicích, už asi nikdy nikdo nespočítá).

Otázka na (moje) tělo: umím psát? Psát, tj. vršit na sebe smysluplné, aspoň trochu elegantní a tu a tam snad i jakž takž chytré či jakž takž vtipné věty, jistě umím (každý, kdo za rok dokáže napsat dvaapadesát fejetonů, které mu otisknou v renomovaných novinách, perem vládne). Pokud dostanu (odkudsi shůry) dobrý námět na příběh, troufám si říct, že ho většinou dokážu slušně odvyprávět. Jenže distribuce nápadů shora poslední dobou trochu vázne – než jsem přesvědčil sám sebe, že volné pokračování Biomanželky a Biomanžela není jalový nápad, proseděl jsem ve své pracovně bez nadsázky stovky hodin.

Co jsem chtěl tímhle lehce zmateným zápiskem říct? Už nevím.

Tak o něčem úplně jiném: tu a tam (jednou dvakrát měsíčně, opravdu ne častěji) se z různých důvodů – z čiré škodolibosti, z pomstychtivosti, ze vzteku, ze sentimentu nebo i z jakési zbytkové lásky – na pár minut podívám na exmanželčin Facebook. Koupání s delfíny (a se svým novým partnerem) na dovolené v Egyptě aktuálně popisuje takto: „Nebojím se napsat, že jsme se setkali i s vyššími stavy vědomí.“

No vidíš, pomyslím si. A já se do nich kvůli tobě dostal i u nás v Čechách!

Veronika také cituje (skoro se mi chce napsat „Veronika také samozřejmě cituje“) Buddhu: „Láska je odvaha, která se nebojí ničeho na světě.“

Jo, jo, to jsem si u ní bohužel osobně ověřil.

Dnes odpoledne musím ze Sázavy odjet na pražský křest knihy básnířky a organizátorky jihočeského literárního života Alenky Vávrové (slíbil jsem jí to a na pozvánce jsem uveden jako kmotr). Zcela jistě tam ze své sbírky bude i číst, čehož se nepatrně obávám, neboť na čteních básníků si většinou připadám jako detektiv Columbo na módní přehlídce.

No, uvidíme…

Středa 8. ledna

Ani včera, ani minulý týden, a po pravdě řečeno ani v uplynulých zhruba deseti letech jsem na zahradě svého sázavského domu neprovedl vůbec žádné, natož pak zásadní změny. Včera jsem namísto toho už několikátý den po sobě (a ve zbytečně horečnatém zápalu) psal poznámky a zkušební partie k již zmiňovanému novému románu s názvem Dula, takže když mi na samém sklonku odpoledne zavolal kamarád a soused Petr, zda se u něj a jeho partnerky Káti nechci večer stavit na skleničku a brčko, stále jsem ještě seděl na svém tradičním pracovním místě před monitorem starého počítače. Vzhledem k tomu, že jsem měl svou standardní pracovní dobu v té chvíli již odpracovanou (dokonce s přesčasem), soubor s názvem Dula jsem uložil, počítač vypnul, stříkl si za košili parfém, vzal z ledničky lahev moravského ryzlinku a pršut z Tesca a přes svou zarostlou a zanedbanou zahradu odkráčel brzkou tmou k sousedům (a jako obvykle se u nich zdržel skoro do půlnoci) – je to zkrátka přesně tak, jak to pro letošní rok pro mé astrologické znamení (Beran) předpovídá dnešní magazín Doma DNES: „Do žádných zásadních změn na zahradě se vám nechce.“

A ještě dvakrát z novin – u oběda jsem před chvílí přečetl nejen ty dnešní, ale i ty včerejší, které jsem kvůli psaní nového románu nestihl ještě ani prolistovat (sice obvykle píšu jen dopoledne, ale včera jsem si z důvodů, které už dnes nechápu, dobrovolně vzal i odpolední šichtu). Ale k těm novinám: mnohamilionový zloděj (a notorický lhář) David Rath dostal do své cely z humánních důvodů lepší matraci, zatímco americký producent Weinstein, obviněný ze sexuálního zneužívání, dostane doživotí, dočetl jsem se v MF DNES.

To jsou paradoxy, pane Vaněk!

A přes fotku (opět v novinách), odporně kostnaté anorektičky držící v rukou cenu zahraničních kritiků Zlatý glób, v níž jsem až po přečtení spodního popisku zděšeně rozpoznal kdysi půvabně buclatou Bridget Jonesovou alias herečku Renée Zellwegerovou, ještě oslím můstkem k dietám: svým třem krásným, zdravě rostlým dcerám tímto vzkazuji, že vydědím kteroukoli z nich, která by jakoukoli podobně drastickou kúru chtěla držet!

Čtvrtek 9. ledna

Je mi líto, ale nemá-li být deník nepravdivý nebo minimálně nedostatečně upřímný, neměl by se jeho pisatel (řečeno metaforicky) uměle zkrášlovat v jakémsi deníkovém fotošopu, nýbrž naopak s maximální možnou poctivostí pravdivě zaznamenat i své případné vady na kráse a charakteru. Pokud autor tohoto deníku například ve středu v noci podlehne mrzké tělesné touze („Dokážu odolat všemu kromě pokušení!“ – Oscar Wilde) a dívá se na internetu skoro hodinu na porno a samozřejmě při tom i masturbuje (nebo se o to pokouší), neměl by být pokrytec a měl by to přiznat. Souhlasím.

Musí se však autor deníku svěřovat i s tím, na kterých konkrétních pornostránkách navzdory své veškeré upocené snaze nebyl úspěšný a na kterých mu to naopak šlo – jak se říká – skoro samo? ☺

A čerstvý zápisek z mého Facebooku:

V sedmapadesáti letech si člověk občas (třeba když čte v novinách o náhlých úmrtích čtyřicátníků a padesátníků) připustí i některé myšlenky, které dříve kategoricky odmítal – například tu, že by mohl začít psát své paměti dřív, než bude pozdě.

Zároveň si ale v duchu – a teď tedy i ve svém deníku a před chvílí také na Facebooku – říkám: opravdu se spisovatel, který kro-mě více než tří desítek jiných knih napsal a vydal i dva objemné deníky (2005 a 2010) a jeden tenký (2013) a který nyní navíc tvoří předpokládaně neméně tlustý deník roku 2020, musí mořit i se svými pamětmi? Nebude snad ta odhadovaná skoro tisícovka deníkových stránek z mého života naprosto dostatečná VYPRAVĚČSKÁ ZKRATKA?

A neplánovaně (už jsem mezitím počítač uvedl do režimu spánku) ještě tohle: přítelkyně Monika v mé zabordelené knihovně našla domněle ztracený deník 2010! Před pár minutami, ihned po svém příjezdu ke mně domů, mi ho pyšně předala a přitom mi pobaveně líčila, co se jí dnes v noci zdálo: ve snu jí prý narostl penis! Raději jsem se neptal, jak byl velký. Vykládat sny neumím, takže netuším, co by takový sen mohl naznačovat, a možná to ani vědět nechci.

Pátek 10. ledna

Bývalá pražská primátorka Adriana Krnáčová se stala spisovatelkou a v dubnu vydá thriller Hybris, dočetl jsem se dnes ráno ve včerejších novinách (ty dnešní ve schránce ještě před chvílí nebyly, přestože už je skoro devět). Samozřejmě přeji paní Adrianě úspěch – ale hlavně bych jí přál, aby jí (tak jako mně po vydání knih Mafie v Praze a Mráz přichází z Hradu) nepraskla srdeční aorta.

Včera večer jsem si chvíli četl v Českém snáři Ludvíka Vaculíka (pro nezasvěcené: jde o Vaculíkův deník cca z roku 1979), který jsem šťastnou náhodou objevil v jedné z dolních polic své po dvou stěhováních zcela neuspořádané knihovny (k nálezu došlo ve chvíli, kdy jsem si před ni po svém zvyku lehl na zem, abych si po celodenním psaní nového románu několika vyzkoušenými cviky protáhl záda).

Jsem si vědom toho, že následující lehce kritickou poznámkou o deníku zesnulého Ludvíka Vaculíka vystavuji smrtelnému nebezpečí i všechny svoje již vydané či teprve k vydání chystané deníky (jako je tento), ale navzdory tomu ji vyslovím. Přes veškerý respekt k Vaculíkovým občanským postojům a přes upřímný obdiv, s nímž jsem četl jeho fejetony v Lidových novinách, Vaculíkův osobitý autorský přístup k deníkovému žánru, s domýšlivou samozřejmostí předpokládající, že úplně každý ořešák, úplně každé vyvolávání fotek nebo úplně každý detail drobných stavebních oprav domu v Dobřichovicích je jaksi automaticky hoden záznamu, mě značně iritoval – nejen jako čtenáře, ale i coby spisovatele. Tuhle manýru Vaculíkova deníkového psaní jsem dlouhá léta pokládal za protivnou a místy až nesnesitelně namyšlenou, a proto jsem ji v roce 2004 (už se zbytnělým sebevědomím dvaačtyřicetiletého autora mnoha knižních bestsellerů) v Nových nápadech laskavého čtenáře drze zparodoval – ale přestože moje dnešní pocity z Vaculíkových několikastránkových a současně občas opravdu banálních každodenních zápisků zůstávají i nadále smíšené, čtu je nyní s jakýmsi dodatečným, opožděným a bezmála omluvným respektem.

I tak si uvědomuji, jak fatálně jsem si tím předchozím, lehce konfrontačním zápiskem o Českém snáři naběhl: vyzval jsem na souboj (byť nezamýšleně) sice nežijícího, leč všeobecně uznávaného soka, s nímž se nyní na kolbišti deníkového žánru budu muset potýkat celý tento rok (vítěz by nicméně měl být vyhlášen až poté, co umřu i já).

Tak jakou zbraň v souboji s Vaculíkem použiju? Jak třeba ukázat, že i já si umím všímat banálních drobniček života, které pak stejně samozřejmě (ba až lehce provokativně) začlením do svého deníku? Co kdybych nyní vytasil svůj už asi osm let všemi obdivovaný (vlastně bych klidně mohl napsat legendární) týdenní dávkovač léků, složený z celkem sedmi výsuvných, barevně odlišených plastových přihrádek? Zkusme to: Kvůli snadnému rozlišení má každý den v týdnu jinou barvu – třeba pátek je zelený (což mi od výrobce připadá vtipné), sobota je vesele tyrkysově modrá, zatímco temně tmavomodrý svět neděle už jako by avizoval depresivní pondělní návrat do práce (já naštěstí už pětadvacet let do žádné práce v pondělí ani v jiný den nemusím, takže je mi ta nedělní barva celkem lhostejná). Každá přihrádka obsahuje celkem čtyři (a nikoli tedy předpokládané tři) maličké uzavíratelné obdélníkové boxy s nápisy RÁNO, POLEDNE, VEČER a POTŘEBA. Do POTŘEBY si dávám pouze Nolpazu na žaludek, neboť tu musím na rozdíl od ostatních ranních léků brát před jídlem, tj. ještě před snídaní, a občas i Cialis na podporu erekce (ten neberu každý den, ale právě jen v případě potřeby), a nově mám teď v POTŘEBĚ i jakýsi kotvičník, který prý (ještě jsem ho nestihl vyzkoušet) dokáže erekci podpořenou Cialisem příslušně ukotvit. Výhodou vysunovacího dávkovače také je, že když například jedete v sobotu ráno někam na víkend, nemusíte s sebou tahat celou tu chrastící krabici, ale vyndáte si z ní jen přihrádky sobota a neděle.

Konec ukázky

Table of Contents

LEDEN