ZVĚSTI

Copyright © Aleš Novotný, 2021

Cover Illustration © Leny Vítková

All rights reserved

ISBN 978-80-242-7491-1

Věnováno dědovi a babičce

Za všechnu lásku, podporu a vzpomínky,

o které jste se se mnou podělili

„Teď když jsme se naučili létat v povětří jako ptáci

a potápět se jako ryby, zbývá už jen jediné –

naučit se žít na zemi jako lidé.“

George Bernard Shaw

Prolog

Nikdo z nás přesně nezná okamžik toho, kdy zemře.

Ten moment, když jsme ještě součástí světa – máme sny, vzpomínky, rodinu, životního partnera nebo partnerku, dům, auto, plány na prázdniny nebo víkendy, cítíme strach, radost, bolest, smutek, vnímáme tmu, světlo, chlad i teplo, slyšíme hlasy, smích, křik, pláč – a pak najednou… nejsme součástí ničeho. Život zmizí, jako když rozfouknete semínka pampelišky. To něco, čím jsme kdysi byli, se ocitne tam, odkud nás nikdo nemůže vzít zpět. Všechny ty věci, na kterých tak strašlivě a urputně záleželo, se stanou zbytečnými a bezvýznamnými. Všechny samozřejmosti, které zažíváme denně, přestanou existovat. Smrt nezajímá, jestli má dotyčný tučné konto, velký dům, neposkvrněnou duši nebo čisté srdce, zdali moc hazarduje nebo je nejšťastnějším člověkem na planetě. Ano, smrt byla, je a bude imunní vůči všemu a všem. Bez výjimky.

Eriku Janotovi bylo před nedávnem osmnáct let a nad smrtí přemýšlel všeho všudy dvakrát, nanejvýš třikrát v životě. Proč taky? Byl mladý, zdravý, cílevědomý, užíval si života každým douškem. Bylo v něm tolik bující činorodosti, že smrt pro něj představovala jen mlhavý pojem, který není potřeba brát v potaz. Alespoň zatím ne. Nikdy se nezúčastnil žádného pohřbu, nikdy nebyl svědkem ničí smrti, nikdy neviděl zesnulého člověka. Všichni se shodovali na tom, že Erik Janota je plný života.

Ale toho říjnového sobotního večera se mělo všechno změnit. Toho dne měla jeho život zhatit tragická událost.

Onen osudný den začal jako každý jiný. Erik ráno vstal, poseděl chvíli s rodiči u jídelního stolu, kde probíhala konverzace na téma škola a povinnosti, šel si s mladším bratrem zakopat na zahradu, přestože počasí bylo sychravé a nevlídné, a Erik souhlasil jen proto, že ho o to sourozenec požádal. Máma připravila oběd. Kuře a brambory. Odpoledne, kdy jeho táta se starším bratrem odjeli do města na výstavu starých motocyklů, si zahrál počítačovou hru a přečetl pár stránek knížky, která ho docela zaujala, ačkoli čtení příliš neholdoval. V podvečer se za ním na skok zastavil jeho kamarád kvůli úkolu do školy.

A večer odešel Erik ven. Vyšel domovními dveřmi a nikdy se už neměl vrátit. Něco takového nelze předjímat. Jistě, stává se to, ale proč by se to mělo přihodit právě jemu? Proč právě dneska? Proč zrovna dvacátého prvního října?

Nebe bylo temné jako hlubiny jezera, bezhvězdné, prostě jen černý prostor, jenž nás tolik ohromuje svou nekonečností.

Erik se shodou několika náhod ocitl v bývalém lomu u lesa. A nebyl tam sám. Popíjelo se. Vypil pár piv, ale ne moc. Tak akorát. A nezávazně se mluvilo. Jen občas se místem rozlehlo to pronikavé tísnivé ticho, které narušovala jen noční zvěř. Jak každý ví, slova umí být nebezpečná, mocná – dokážou v člověku vyvolat emoce a ty zase mohou podnítit různé reakce, které mohou přecházet v činy. Klidná, bodrá konverzace se může proměnit v křik, urážky a obviňování. A to může vést k fyzickému kontaktu, kdy tomu druhému ublížíme.

Když Erik ucítil, jak padá dozadu, zrakem zaznamenal rozeklané skalní stěny a potemnělou oblohu nad sebou, než hlavou narazil na ostrý vyčnívající balvan, který ho zbavil života.

Kdysi někde četl, že průměrný člověk za svůj život sedmsetmilionkrát zamrká, do svých plic nabere tři sta patnáct milionů litrů vzduchu a jeho srdce zvládne tři miliardy tepů. Tehdy netušil, že on k těm průměrným lidem patřit nebude.

Část 1

Pod povrchem

Kapitola 1

Kryštof

pátek, 7. září; odpoledne

Dohonil jsem ji na kopci, kde se protínaly dvě ulice, a uchopil ji za ruku.

Čekal jsem, že mě uhodí, možná mi dokonce plivne do obličeje nebo mě nakopne přímo mezi nohy. Pravdou bylo, že bych si to zasloužil. Ale ona tam jen tak stála, se sklopenou hlavou. Blond vlasy jí sklouzávaly z ramen a dopadaly na prsa. Byla úplně zticha.

„Promiň,“ řekl jsem omluvně. „Vím, že jsem to totálně podělal…“

„Kolikrát?“ tázala se. Její hlas zakolísal, bála se odpovědi, ale musela se zeptat, protože to potřebovala vědět. Nesnesla by ten hlas uvnitř svý lebky, kterej by na ni nepřetržitě dotíral jako kolovrátek: Kolikrát? Kolikrát? Kolikrátkolikrátkolikrát…?

„Jenom jednou, přísahám,“ přiznal jsem pravdivě. „Neudělal jsem to schválně. Byl jsem opilej…“ Nechtěl jsem pokračovat, chtěl jsem na to zapomenout. Pořád jsem nepustil její ruku, cítil jsem její zrychlenej tep.

„A líbilo se ti to?“ Ta otázka mezi nás vpadla jako gilotina.

„C-cože?“ vykoktal jsem zaskočeně.

„Slyšels, ne?“ Vzhlédla. Neplakala, ale v očích se jí usídlil zvláštní výraz. Plnej smutku a bolesti. Ten zastřít nedokázala. Slova mohou bejt klamná a ošidná, ale oči, ty jen málokdy.

„Jolano, nech toho…“

„Tak líbilo?!“ vyrazila ze sebe ostře. Jako úder. „Líbilo se ti to s ní?! Pěkně jste si to spolu užili…?!“

„Přestaň,“ uťal jsem ji. Povolil jsem stisk, jako by mi její dotek popálil ruku.

„Proč bych měla?! Seš parchant! Doufám, že ti to za to stálo!“ zvýšila hlas ještě o oktávu výš a zuřivě přitom gestikulovala. Pár lidí shluklých u nedaleký novostavby, ve který ještě zely díry pro doposud nevsazený okna, se za náma překvapeně ohlédlo.

„Jolano, omlouvám se,“ zkusil jsem to znovu. „Byla to chyba, jasný…“

„Omluvu si můžeš odpustit! Už tě nikdy nechci vidět.“ Lehce, stále jakoby nevěřícně zavrtěla hlavou – gesto, kterým mi dala najevo, jak moc ji šokovalo, co jsem jí provedl.

„Jolano…“

„Ne! Jdi do háje, Kryštofe!“ Sršela hněvem. „A už za mnou nechoď! Víš co? Rovnou se seber a běž ode mě co nejdál! Já blbka jsem si myslela, že seš jinej. Ale od…“

…máminy smrti ses změnil… zaznělo někde v mojí hlavě, přestože ona sama větu nedokončila. Ani nemusela. Dávno se z ní stala mantra.

Odstrčila mě a vydala se spěšným krokem doprava, úzkou ulicí vydlážděnou kočičími hlavami. Uličky tu byly spletitý a křivolaký, vroubený malými sklípky napěchovanými sudy s vínem. Dešťový kapky po včerejším lijáku držely na hladký ploše okapů jako korálky rtuti. Zem byla stále vlhká a studená.

„Jolano.“ Nechtěl jsem ji nechat odejít takhle. Přidal jsem do kroku a znovu ji doběhnul. Byl jsem o hodně rychlejší, čemuž napomáhala moje hubená postava a dlouhý nohy. „Počkej. Prosím! Záleží mi na tobě…“

„Už nikdy to neříkej!“

„Joly…“

Konečně se zastavila, prudce se na mě obrátila a pohled zabodla přímo do mojí tváře, do mých kalně hnědých očí. Chvěl se jí spodní ret, bylo mi jasný, že nemá daleko k slzám, a všechno to byla moje vina. Měl jsem na sebe vztek. A v ten okamžik, kdy jsem se konečně chystal něco říct, mě uhodila. Vyťala mi políček přímo do tváře, až se mi zvrátila hlava, a pak se bez rozmyslu rozběhla pryč. Ale tentokrát jsem ji nechal jít, protože jsem poznal, že už pláče.

středa, 12. září; odpoledne

Někdo zaklepal na dveře mýho pokoje.

„No?“ vyzval jsem nevrle dotyčnýho.

Odhlédl jsem od počítače a ve dveřích spatřil tátu s nečitelným výrazem ve tváři. Opíral se o zárubeň. Jeho široký ramena vyplňovala celej prostor dveří. Na hlavě mu zářila čupřina tmavě blonďatých vlasů, který jsem po něm zdědil. Ty moje byly trvale rozcuchaný, až budily dojem, že je to účel. Nebyl.

Šepotavej šum mýho laptopu a podzimní vítr lelkující za okny: jen tohle a ticho prostupovaly mým pokojem – visely ve vzduchu jako varovnej signál, že tátovo sdělení nebude mít pozitivní ráz. Ostatně jako všechna jeho sdělení posledních několik měsíců.

„Volala mi ředitelka. Prý ses s někým popral.“

„To sedí. A?“ odseknul jsem.

Táta nasadil zmatenej výraz. Zřejmě takovou odpověď nečekal. Dřív bych jen sklopil hlavu, omluvil se za svoje „neuvážený“ chování a tvrdil, že se to nebude opakovat. Tentokrát ale ne.

„Co to má znamenat? Učil jsem tě, že násilí nikdy nic nevyřeší. Slíbils mi, že toho necháš.“ Táta vztyčil nahrbený záda.

„Jen jsem se bránil. Co jsem měl jako dělat, nechat se zmlátit?“ odpověděl jsem naježeně.

„O koho šlo tentokrát?“ chtěl vědět.

„Nemá cenu to řešit. Vím, že neuznáváš násilí a podobný věci, ale někdy prostě člověk nemá na výběr. Slova občas nepomůžou,“ vyvracel jsem mu jeho pevně zakořeněnej postoj.

„V tomhle případě jsi na výběr měl. Mohls –“

„Co? Nechat si rozmlátit ksicht?!“

„Kryštofe, tak s kým ses popral?“

„S tím debilem Volaříkem. Skočil na mě přímo na chodbě po obědě. Strčil do mě a přirazil mi obličej ke zdi. Tak jsem ho loktem praštil do nosu. O nic nešlo,“ řekl jsem lehkovážným hlasem. „Je to prostě děsnej debil.“

„Víš, že se mi podobný věci nelíbí.“

„Jo, a mně se zase nelíbí, že s náma žije Tomáš. Ale učím se s tím žít,“ sdělil jsem mu stroze.

Není to ani dva roky, co táta odešel od mámy a nastěhoval se ke svojí přítelkyni Adéle Malhotské a jejímu synovi Tomášovi, s nímž jsem docházel na stejný gymnázium. Učiněnej sen. Najde si novou ženskou a hned k ní přibalí i novýho synáčka.

Moje máma se před víc jak rokem, v době, kdy probíhalo rozvodový řízení, stala obětí bouračky. Táta se vrátil do Loukotí, kde jsme dřív všichni bydleli, aby se o mě mohl starat, a vzal s sebou svou novou přítelkyni i Toma, pro kterýho vyklidil máminu bývalou pracovnu. To se mě tehdy dotklo nejvíc. Jako by se snažil mámu nahradit někým, kdo vůbec není součástí naší rodiny, jako by tu chtěl po svý bývalý ženě zanechat jen prázdno.

Jejich přítomnost jsem nedokázal skousnout, nemohl jsem snést pomyšlení, že jsou tu, v domě, kde jsem vyrostl s mámou. Tihle vetřelci, co se ocitli v mým světě, kde jsem strávil celej život. Doma jsem najednou pobejval jen nezbytnej čas, jako by ty prostory byly kontaminovaný, a co chvíli se s nima pouštěl do potyček a bouřlivých hádek, který jsem nikdy nemohl vyhrát.

Ale před pár týdny Adélu Malhotskou hospitalizovali v nemocnici kvůli pokročilý rakovině krve a od tý doby se domem táhlo napjatý, neklidný ticho.

„Víš, že teď, když je jeho máma v nemocnici, nemá kam jít. O tom jsme snad už mluvili,“ řekl táta defenzivně. Vždycky Tomáše bránil.

„Mohl jít třeba k prarodičům,“ navrhl jsem. „Nebo k nějakým vzdáleným příbuzným.“

„Nech toho. Jsou už hodně staří a nemají na to, aby se o něj postarali. A jiné příbuzné pořádně nemá. Je to tvůj nevlastní brácha…“

„To fakt není. Nejsi jeho otec. To, žes žil pár měsíců s jeho matkou, fakt neznamená, že je tvůj syn. Je pro nás dva úplně cizí,“ utrousil jsem napruženě.

„Tom pro mě není cizí a pro tebe by být taky neměl. Kryštofe, už toho, prosím tě, nech.“ Zase ten jeho vyčítavej tón. Popuzovalo mě, jak snadno a nenásilně se vpravil do role Tomášova náhradního otce – jako by snad neměl vlastního syna.

„Čeho mám nechat? Já nás tehdy neopustil, abych mohl žít s cizí ženskou a jejím synem.“

„Tak dost. Tohle jsme už řešili stokrát. Nehodlám se k tomu vracet.“ Odmlčel se. „Dneska mám v nemocnici zase noční, vrátím se až zítra v poledne. A počítej s tím, že si o té rvačce ještě promluvíme.“ Zagestikuloval poručnicky rukama a propaloval mě pohledem.

„Není o čem mluvit,“ oponoval jsem mu. „Porval jsem se. To je celý. Už to nejde vzít zpátky.“

„Ne, ale už se to taky nemusí opakovat.“

„Já už ti nic slibovat nebudu. Pokud mě někdo napadne, neručím za sebe. Víc ti k tomu fakt neřeknu,“ ukončil jsem téma.

„A co Jolana? Už se tu dlouho neukázala,“ nadnesl táta, aby udržel konverzaci. Poslední dobou jsme spolu mluvili jen zřídka. Bejval jsem často skoupej na slovo. Jedna moje část ho obviňovala z toho, co se stalo, a ta druhá ho nesnášela za to, že se tvářil, jako by se sakra nic nestalo.

„Rozešli jsme se,“ doznal jsem mu neochotně.

„Co? A proč?“

„To je jedno.“

„Co se stalo?“ naléhal dál. Najednou zněl starostlivě.

„Teď o tom prostě nechci mluvit, jasný?“ Promnul jsem si prsty zkrabatělý čelo.

„Dobře. Já jen… No dobře. Tom je u sebe v pokoji?“ zeptal se.

„Nevím, nehlídám ho,“ odbyl jsem ho.

„Radši ho půjdu zkontrolovat. A po cestě z nemocnice zajedu nakoupit, chceš něco vzít?“

„Ani ne.“

Na chvilku se odmlčel.

„A přemýšlels o té kostní dřeni…“

„Neudělám to. To jsem ti snad už řekl a svůj názor nezměním. Stejně je tam jen malá naděje, sám jsi to říkal.“

„To je, ale pořád je to aspoň nějaká naděje. Vím, že tě nemůžu nutit…“ Zase ten jeho přímej, dušezpytnej pohled.

„To nemůžeš,“ skočil jsem mu rychle do řeči, než stihl začít s celým tím svým otřepaným proslovem o tom, jak bych se měl podle jeho uvážení zachovat. Neudělám to. Konec. Tečka. Finito.

Pokoj se na chvíli opět pohroužil do ticha.

„Chtěl bych, aby to mezi námi bylo jako předtím,“ pronesl táta slabě. „Vnímám, jak se náš vztah změnil. Všiml jsem si, že sis dal na dveře zámek a…“

„Což jsi zjistil, když ses je pokoušel otevřít? Mám tu ještě nějakou práci,“ odbyl jsem ho.

Otec zaváhal. „Tak dobře. Tak ahoj zítra.“

„Čau.“

Táta se rezignovaně vzdálil a já se vrátil zpátky k počítači. Zmáčkl jsem příslušný tlačítko a tiskárna, kterou jsem propojil s laptopem, začala skřípavě supět a pohltila veškerý napjatý ticho.

Konec ukázky

Table of Contents

Prolog

Část 1

Kapitola 1