Pavel Frýbort

Pavel Frýbort, vl. jménem Pavel Hříšný, byl spisovatel a novinář, autor mnoha kriminálních románů.

Pocházel z Liberce, od svých šesti let však žil v Semilech. V letech 1966-68 studoval psychologii v Krakově. Po nedokončených studiích na Filozofické fakultě v Praze absolvoval při zaměstnání obor scenáristika na FAMU. Po studiích pracoval ve Filmovém studiu Barrandov.

Pavel Frýbort začínal jako novinář. Jeho první knížka vyšla v roce 1984.

V roce 1995 získal Pavel Frýbort Cenu Jiřího Marka za společenský román s kriminálním motivem Vekslák 3 - Po nás potopa.

Agentura

Bebe je zaměstnancem Agentury, která se oficiálně věnuje public relations, ve skutečnosti však vyrábí skandály pro média i tajné služby. Nyní je vyslán do města s velkou nezaměstnaností, kde pomůže populistickému politikovi ve volební kampani, protidrogové centrále rozkrýt gang narkomafie a miliardáři při pátrání po únoscích manželky. Všechny tři případy spolu souvisí, ale ve městě začne řádit komando smrti, odstraňující nepohodlné svědky. Bebe a reportérka Květa Sluková mají zemřít taky, protože odhalili pravý důvod divokých a krvavých událostí.

Agentura je napínavý kriminální román, který autor vypráví tak živě a bezprostředně, jako by to byla jeho vlastní reportáž z blízké budoucnosti.

Pavel Frýbort

Agentura

Ukážka z elektronickej knihy

2014

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno. Používání elektronické verze knihy je umožněno jen osobě, která ji legálně nabyla, a jen pro její osobní a vnitřní potřeby v rozsahu stanoveném autorským zákonem. Elektronická kniha je datový soubor, který lze užívat pouze v takové formě, v jaké jej lze stáhnout z portálu. Jakékoliv neoprávněné užití elektronické knihy nebo její části, spočívající např. v kopírování, úpravách, prodeji, pronajímání, půjčování, sdělování veřejnosti nebo jakémkoliv druhu obchodování nebo neobchodního šíření je zakázáno! Zejména je zakázána jakákoliv konverze datového souboru nebo extrakce části nebo celého textu, umisťování textu na servery, ze kterých je možno tento soubor dále stahovat, přitom není rozhodující, kdo takového sdílení umožnil. Je zakázáno sdělování údajů o uživatelském účtu jiným osobám, zasahování do technických prostředků, které chrání elektronickou knihu, případně omezují rozsah jejího užití. Uživatel také není oprávněn jakkoliv testovat, zkoušet či obcházet technické zabezpečení elektronické knihy.

© Pavel Frýbort – heirs c/o DILIA, 2014

© JHuslík, 2014

www.eKnihulka.cz

ISBN  978-80-87808-84-9

1.

„Zkurvený cigoši!“

Podíval jsem se přes zaprášené obloukovité okno, do půl pasu zakryté nažloutlou záclonou, na náměstíčko s několika vzrostlými stromy a polámanými lavičkami. Před obchůdkem se zašlým afišem Večerka polehávalo na trávníku kolem lavičky několik individuí. Byli zarostlí, špinaví, měl jsem pocit, že páchnou až sem. Pili lahvové pivo a z ruky do ruky kolovala láhev s obsahem jedovatě zelené barvy.

„Nevypadají na Rómy,“ řekl jsem. „Tohle jsou asociálové českého původu.“

„Pakáž jako pakáž,“ mávl přezíravě rukou. Seděl za vyřezávaným psacím stolem, který se tvářil jako starožitnost, měl na sobě stejně jako já oblek s vestou, a ani kdybych o něm nic nevěděl, neprohádal bych, že jsme přibližně stejné staří. Jemu bylo čtyřiačtyřicet, mně o rok víc. Na rozdíl ode mne měl dobře dvacet kilo nadváhu, kulatý obličej s růžovoučkými baculatými tvářemi a kudrnaté světlé vlasy, takže vypadal jako cherubínek na barokních obrazech.

„Vy nemáte rád cikány?“ zeptal jsem se.

„Neobjednal jsem si vás, abych se zpovídal ze svých názorů,“ vyštěkl. „Tady se nejedná o nějaký moje osobní animozity, ale o společenský zájem,“ zahřímal pak hlasem táborového řečníka. Chybělo už jen, aby sevřel ruku v pěst a udeřil do pomyslného pultíku. Vypadal v tu chvíli přesvědčivě, jako by sám věřil tomu, co hlásá. To se politikům a demagogům jakéhokoliv formátu stává. Vydrží jim to obyčejně tak dlouho, dokud nedosáhnou svého.

„Proč jste si nás tedy objednal?“

Udiveně se na mne podíval. „Zadání snad máte jasný!“

„Pane inženýre,“ řekl jsem, „něco jiného je obecné zadání formulované tak, aby za žádných okolností nemohlo kompromitovat žádnou ze zúčastněných stran, a něco jiného jsou zcela konkrétní instrukce. Jaký jsou vaše konkrétní instrukce?“

Zadání od inženýra Karaba, předsedy Občanské iniciativy v Jestřábí, městě na severozápadě Čech, které naše Agentura obdržela, v tomto neutrálním duchu znělo. Občanská iniciativa chtěla krátce před volbami aktivovat „všechny slušné občany do jednotné fronty proti teroru lůzy a sobeckým zájmům velkokapitálu“. Hezká idea. Slušní občané vždycky a všude tvoří základ i většinu voličů, a slušní občané vždycky a všude nenávidí asociální chátru a nemilují příliš bohaté lidi. Obě okrajové skupiny žijí z jejich daní a tyjí z jejich potu. Karab není první ani poslední, kdo chce z téhle skutečnosti při volbách těžit.

Zaklonil se v křesle, sepjal ruce na oblém bříšku, zvrátil hlavu dozadu a zavřel oči, jako by se zasnil. Čekal jsem. Mám čas, který platí on.

„Představte si,“ řekl potom, „že těsně před volbami vypuknou v Jestřábí nepokoje.“

„Jaké nepokoje?“ zeptal jsem se.

„Takové…,“ řekl neurčitě. Sklopil hlavu, zvedl víčka a podíval se na mne. Na rtech mu zahrál lehký, mazaný úsměv. „Dejme tomu… chápejte, já nechci nic anticipovat, pouze naprosto hypoteticky rozvíjím určitou situaci. Takže: vypuknou nepokoje, vyvolané například rasovými střety. Cigo… totiž Rómové, kteří ve městě představují téměř třicet procent populace, začnou napadat bílé spoluobčany, dojde k rabování, násilnostem, poteče krev, budou možná i mrtví. Tady, vážený pane, je situace dost napjatá. Stačí jiskra a vypukne požár. Žádná z parlamentních stran na to nebude schopná svými standardními přístupy reagovat. Jedině my, protože my před tím už dlouho varujeme a máme program.“

S očekáváním se na mne podíval. Asi čekal, že se zeptám, jaký ten program je. Nezeptal jsem se.

„Je vám ten scénář jasný?“ řekl trochu otráveně.

„Ne úplně. Tohle se skutečně stát může. Nejenom v Jestřábí. Co od nás požadujete?“

„Mediální prezentaci.“

„Té se vám dostane v hojné míře,“ řekl jsem. „I bez nás.“

Přikývl. „Jenže my chceme, aby ta prezentace odstartovala ve chvíli, která se nám bude hodit, a formou, jakou potřebujeme. Chápete?“

V kapse jsem měl stránku papíru. Na ní dvacetiřádkovou informaci z naší počítačové databáze. Podle ní byl Karab až do roku 1995 středně postaveným technickým pracovníkem jednoho ze zdejších dolů a po takzvaném útlumu těžby se ocitl na seznamu propuštěných. Už předtím se krátce angažoval u Sládkových republikánů a úspěšně kandidoval do městské rady. Po roce se s nimi rozešel a přestoupil do sociální demokracie, aby za další dva roky, kdy se nedostal na kandidátku do senátu, hodil přes palubu i ji a místo politiky se věnoval podnikání. Jeho firma, zabývající se počítačovou technikou, téměř zkrachovala, ale před rokem se zřejmě po finanční injekci zvetila. Odkud peníze připluly, není známo a my jsme po tom nepátrali. Ve stejné době Karab založil Občanskou iniciativu, která má osm set registrovaných členů. Na Jestřábí, ve kterém žijí čtyři tisíce Rómů, je to docela slušné číslo. Je ženatý, jedna dcera, manželka je profesorkou na místní obchodní akademii. Mají rodinný domek typu Okál, jaké se stavěly v sedmdesátých a osmdesátých letech, vlastní Škodu Fabii. Žijí přiměřeně svým poměrům, spíše skromněji. Mezi lidmi je oblíbený jak pro slušné chování, tak pro své razantní politické názory. Podle všeho by ve volbách uspěl i bez naší pomoci, v Jestřábí je skutečně napjatá, až vyhrocená sociální a politická situace a člověk, který lidem říká to, co chtějí slyšet, a nabízí jim radikálnější a zdánlivě jednodušší řešení nežli političtí alibisté, má zaděláno na starostenské křeslo předem. A jestli má jeho Občanská iniciativa dost peněz na naše honoráře, je to jeho věc.

„Chápu,“ řekl jsem. „Jenže co když se nic nestane? Co když Rómové nebudou mít náladu bouřit se?“

Lišácky na mě mrkl. „Od toho tady jste vy,“ pronesl tiše.

Zrno na rasové bouře jsem ještě nikdy nesel. Ne snad že by mi nějak moc záleželo na tom, co dělám: naše agentura se věnuje všemu možnému. Jednou jsem organizoval stávku a dvakrát řídil její potlačení. Vyhrabával jsem svinstva na lidi, které bylo nutné zkompromitovat, vylepšoval jsem image šmejdů, se kterými bych soukromě nešel ani na malé pivo, řízené jsem dokázal vyhnat anebo naopak snížit cenu pozemku, zbavoval jsem majitele domů nepohodlných nájemníků. Kampaně, jakou chce Karab vyvolat, jsou náš denní chléb. Dodáváme je hlavně novinám a televizím na klíč. Někdy nemají pisálkové do čeho píchnout, říká se tomu okurková sezóna, tak nám zaplatí a my jim připravíme pikantní skandál. Na veřejnosti vystupujeme jako píár agentura. Public relations, jestli vám to něco říká. Ostatně, název nic neznamená. Důležité je vydělat.

Přešel jsem náměstíčko a dostal se na hlavní ulici. Byla krátká a špinavá. Na jejím konci stál kostel, šedivý, pokálený holubím trusem a pomalovaný sprejery. Hlavní vchod byl zamčený na řetěz. Masivní zámek, který na něm visel, rozežíral rez. Zdejší obyvatelé zřejmé nemají o slovo Boží velký zájem. Nebo nejsou peníze na provoz. I bohoslužby a farář něco stojí. Láska k bližnímu není zadarmo.

Nad vchodem do místního kina visela tabule se dvěma nápisy: Z technických důvodů se nehraje. A Na prodej.

Než jsem došel na konec ulice, napočítal jsem čtyři herny, tři hospody, z toho jedno vietnamské rychlé občerstvení, malou samoobsluhu a dva vybydlené tříposchoďové domy s vytlučenými okny a zabedněnými vstupními dveřmi. Snad taky byly na prodej, ale spíš vypadaly jako odsouzené k bouračce.

Celé město vypadalo jako odsouzené ke zbourání. Místní doly byly už několik let zavřené, továrna na zemědělské stroje zkrachovala předloni, jediná textilka, která zbyla z původních pěti, se držela nad vodou jen díky Ukrajinkám a Vietnamkám, pracujícím za sedm tisíc měsíčně. Ve městě byla čtyřicetiprocentní nezaměstnanost. Z našich materiálů jsme ovšem věděli, že tohle číslo je do značné míry ovlivněno Rómy. Mezi nimi byla nezaměstnanost prakticky stoprocentní. Ostatní obyvatelstvo se kromě podpory živilo ve službách, ve státní správě, dojížděním do více či méně vzdáleného okolí, kde práce byla.

Ve statistických údajích se dal najít ještě jeden zajímavý údaj: i pokud jde o majetkové a násilné trestné činy, Jestřábí vysoce překračovalo celostátní průměr. Ba dokonce vedlo i ve zdejším kraji, a to už je co říct. Tři čtvrtiny delikventů tvořili Rómové. Zbytek pakáž českého původu.

Ne že by v Jestřábí byla jen bída, svrab a neštovice. I tady se našlo dost bohatých lidí. K jednomu takovému jsem jel.

Auto jsem měl na prostranství před místním supermarketem. Parkoviště bylo téměř plné, s vozíky naloženými potravinami, sodovkami, minerálkami a přepravkami s pivem jsem viděl i dost cikánů, takže nějaké peníze tady přece jenom obíhaly. Ostatně ani herny a hospody nezely prázdnotou. Vycouval jsem a podíval se na papírek, kam jsem si napsal instrukce, kudy se mám dát.

Kolem sídliště s paneláky z šedesátých let, pak přes trať, kolem hasičské vodní nádrže a na první křižovatce odbočit na úzkou okresku. Po dvou kilometrech bych se měl dostat k zatopenému oprámu, sloužícímu jako přírodní koupaliště. Hned za ním mě čeká další odbočka, ale to už byla vyasfaltovaná cesta lemovaná lípami, široká jen tolik, aby se na ni vešla dvě auta.

Vedla k masivní kované bráně mezi vysokým kamenným oplocením. Na vratech visela velká tabule: Soukromý pozemek — zákaz vstupu. Na sloupku za bránou byla umístěna maličká kamera.

Zastavil jsem, vystoupil a na mobilu vyťukal číslo.

„Ano,“ řekl mužský hlas.

„Jsem z Agentury. Mám dohodnutou schůzku s panem Starým.“

„Počkejte chvíli.“

Vrátil jsem se do auta a chvíli čekal. Po dvou minutách se vrata začala pomaličku otevírat: když připomínala náruč dokořán, vjel jsem dovnitř, přibrzdil a podíval se nazpátek. Kamera byla na kloubu a otáčela se za mnou jako oko Velkého bratra.

Asfalt vystřídaly betonové desky, nedivil bych se, kdyby byly vyhřívané, aby se na nich v zimě nedržel sníh. Možná taky, že pan Starý měl četu cestářů, kteří mu za nepohody příjezdovou komunikaci udržovali. Musela by to být pořádná četa vybavená moderní technikou, protože jsem jel víc než půl kilometru. Vymýcený prostor u zdi a brány po několika desítkách metrů vystřídalo volně, ale vkusně rozmístěné stromoví a dřeviny, které by se hodily spíš do Alp, ale rozhodně ani tady oko neurážely. Asi sto metrů od vjezdu stál malý domek, v otevřených dveřích jsem zahlédl chlapíka v maskáčích. Bystře se na mne díval a něco povídal do mobilního telefonu. Velký bratr měl očí jako bájný Argus: až na to, že tyhle oči bděly čtyřiadvacet hodin denně.

Vyjel jsem ze zatáčky, stromy se rozestoupily a já šlápl na brzdu. Potřásl jsem hlavou, ale přízrak nebyl přízrakem a nezmizel.

Přede mnou se rozkládala a tyčila středověká tvrz. Nebo menší hrádek. Měla dvě věže a dvě patra, uprostřed nejspíš nějaké nádvoří, chybělo už jen cimbuří hradební zdi. Zato byla obklíčena vodním příkopem, přes který se klenul padací most. Byl zdvižený, a když jsem přijel, začal se s děsivým skřípěním řetězů spouštět.

Nechal jsem auto na malém parkovišti v předhradí, kde už stál stříbrný Jaguár S-Type, červený Golf, černé kupé Maserati, jeden teréňák a Octavia Combi. Ta nejspíš patřila hospodyni a sloužila k nákupům.

Po mostě jsem se dostal na hradní nádvoří nebo jak tomu říkat. Prostě na kamenem vydlážděný dvůr o rozměrech asi deset krát deset metrů, s roubenou studnou uprostřed. Rozhlédl jsem se, jestli neuvidím aspoň jeden žebřiňák a nějaké koně, ale zemědělské povozy a zvířata nejspíš měli uskladněné v hospodářské části panství. Bytelná, kamenná budova byla v prvním patře opásaná pavlačí, po které se bohužel neprocházela žádná dáma v krinolíně, která by mě pozorovala zkušeným nebo nevinným zrakem.

Byl tu jenom jeden muž, asi pětatřicetiletý, v nepřípadně civilním obleku. Modrý blejzr, modročerveně pruhovaná kravata, bílá košile, šedivé kalhoty, černé boty. Brýle s úzkou plastovou obroučkou. Uhlově černé vlasy sčesané dozadu.

„Následujte mě, prosím. Pan Starý vás očekává.“

V přízemí byla prostorná síň. Na zdech visela brnění, šavle, meče, dva samostříly, nějaká ta mušketa a bambitky. A taky jeden řemdih a dva zkřížené cepy s ostrými kovovými hroty. Možná si pan Starý nechal vyhotovit genealogii rodu a objevil, že je potomek nějakého husitského hejtmana. Ostatně, ne že by mi na tom záleželo.

Tvrz byla samozřejmě vybavená výtahem.

Do druhého patra jsme vyjeli mlčky, já moc hovorný nejsem a tajemník — aspoň myslím, že šlo o tajemníka — má mlčenlivost a diskrétnost v popisu práce.

„Když dovolíte, půjdu první, abych vám ukázal cestu,“ řekl, když výtah zastavil. Přikývl jsem.

Chodba byla prostě chodba. Jen těch zbraní po zdech na mne bylo trochu moc. Nejsem žádný praštěný pacifista, ale počítám, že pohled na plechové krunýře, dýky, kordy a palné zbraně časem omrzí. Stejně jako omrzí koukat na manýristické portréty dam a pánů, které neznám.

Hradní pán seděl v docela střízlivě zařízené místnosti s arkýřem, ze kterého byl výhled na park a na malý helíport se zaparkovaným čtyřmístným vrtulníkem. Měl tam televizor a počítač, psací stůl a tři křesla. V jednom seděl on sám, druhé mi gestem ruky nabídl. Nevstal, ruku mi nepodal. Já jemu taky ne. Povolání mě občas nutí obcovat s lidmi, ze kterých se časem vyklube pakáž, jaké bych se za normálních okolností nedotkl ani vidlemi. Tak si pro jistotu zachovávám odstup předem.

Posadil jsem se a chvíli jsme na sebe mlčky koukali. On nejspíš předstíral, že mě hodnotí: jenže co můžete zjistit pouhým pohledem na člověka, kterého vidíte poprvé? Že měřím sto osmdesát pět centimetrů, vážím oněch ideálních osmdesát pět kilogramů, nosím tmavošedý oblek s vestou a nenápadnou kravatu, chodím trošku nahrbený, mám krátce zastřižené, husté a kudrnaté světlé vlasy a zahnutý, mírně deformovaný a pokřivený velký frňák, který se v mládí při fotbale dostal do střetu se soupeřovou kopačkou. Kvůli tomu nosu a protáhlému obličeji mi říkají Bebe. To je přezdívka Belmonda.

Víc se o mně nedá zjistit — pokud jako Starý nevíte, proč a od koho k němu přicházím. Takže si myslí, že ví, co dělám.

Já toho o něm věděl i maličko víc. Je mu třicet osm let, vystudoval vysokou školu ekonomickou. Dělal v zahraničním obchodě, po Listopadu měl exportní firmu. Potom si založil fond a zúčastnil se privatizace několika státních podniků, především zdejších dolů. Privatizace byla mimořádně úspěšná — alespoň pro privatiéry. Na jejím konci se majiteli podniků a dolů staly zahraniční společnosti, kterým prý šlo především o to, zlikvidovat potenciální konkurenci. Nevím, vím jenom to, že v dnešní době se majetek ing. Mirka Starého odhaduje na pět miliard. V kolika správních radách sedí a kolik nastrčených firem a společností ovládá, to ví jen on. Od jisté doby se informace o něm dají spočítat na prstech jedné ruky nešikovného truhláře.

Je ženatý, manželka je právnička a stejně jako on zasedá ve správních radách. Neměli by to jistě zapotřebí, ale jako se za starých časů říkávalo, že halíře dělají talíře, tak dnes platí, že miliony dělají miliardy. Peněz není nikdy dost.

Starý má kromě manželky milenku. Manekýnu, jak jinak. Manekýna žije v Londýně, dvakrát třikrát do měsíce za ní léta svým soukromým letadlem.

„Čaj, nebo whisky?“ otevřel konečně Starý ústa.

„Minerálku. Nebo obyčejnou vodu,“ řekl jsem. „Jsem tady vozem.“

„Ano. Jistě.“ Natáhl ruku a zmáčkl tlačítko zvonku. Tajemník nahlédl do pracovny a Starý objednal minerálku. Pro sebe čaj. Počkal, až nás obslouží pán v pruhované vestě a s licousy jako Franz Josef — trochu mě zklamal, myslel jsem, že služebnictvo bude oblečené stylověji, například v husitské kytlici přepásané provazem — a pak našpulil rty. Na rozdíl od Karaba byl štíhlý, vysportovaný, opálený, měl kraťoučký zástřih, takže člověk skoro nezaznamenal, že mu řídnou vlasy, ale ve tváři s módním dvoudenním strniskem díky tomu vypadal poněkud odule. Jeho ksicht připomínal narvaného veksláka. Trochu ordinérní a hulvátský. S minimálně dvěma sty miliony dolarů za zadkem si to mohl dovolit. S takovým majetkem vám muže být jedno, co si o vás lidé myslí. Já osobně bych mu nesvěřil ani pětikorunu. Naštěstí tady nejsem proto, aby mi poradil, jak a kam investovat.

Jako by mi četl myšlenky. „Víte, proč tady jste?“ zeptal se.

„Dostali jsme od vás zakázku.“ Rozjezd se podobal sezení u Karaba.

„Správně. Víte jakou?“

„Ne. Prostě jste si objednal nějakého člověka z Agentury s tím, že podrobnosti se dozví od vás. Čekám, pane…“ Pane Starý? Pane inženýre? Pane generální řediteli? Pane předsedo správní rady? Pane majiteli…? To ne, tak se nechávají oslovovat hospodští a zelináři.

„Můžete mi říkat pane inženýre.“

„Děkuji. Takže čekám, pane inženýre.“

„Je to jednoduché. Chci, aby v tomhle městě zmizel ze scény jistý Karab i s celou tou svou podělanou Občanskou iniciativou!“

„Pan Starý by chtěl neoficiálně a nenápadně kontaktovat některé zdejší osobnosti. Mám dojem, že mu jde o takový… no, něco jako diskrétní průzkum trhu,“ zasmál jsem se. „Vida. Že by hradní pán přece jenom sklopil hledí, napřáhl kopí a ostruhami pobídl věrného komoně do válečné zteče? Něco jsem zaslechl, ale myslel jsem, že to jsou jenom takové řeči.“

„Jaké řeči?“ zeptal jsem se. Mladý muž s hustým plnovousem, sahajícím až na prsa, s dlouhými vlasy po stranách jinak překvapivě holé, vejčité lebky, a s lehce zabarvenými brýlemi lenonkami, hned neodpověděl. Nejdřív si z vousů vybral poslední zbytky oběda, na který jsem ho pozval, pak ze saka vytáhl hřeben, plnovous pečlivě pročesal a zkontroloval, co v jeho zubech ještě uvízlo, napil se piva, utřel pěnu a teprve potom mi vysvětlil, že se inženýr Starý důsledně vyhýbá jakémukoliv kontaktu s Jestřábím, ostentativně dává najevo, jak ho tahle černá a zapáchající díra nezajímá, ale zlé jazyky už delší dobu tvrdí, že se přes své prostředníky snaží dění ve městě ovlivňovat.

„Koho má koupeného?“

Beránek, jak se tenhle stárnoucí mladík, povoláním redaktor zdejšího týdeníku Jestřábí péro, jmenoval, patřil do husté sítě neoficiálních spolupracovníků naší Agentury.

„Konkrétně kromě šéfa policie nevím o nikom.“

„Proč šéfa policie?“ zeptal jsem se. „Má nějaký problémy?“

„Ne. Aspoň o žádných nevíme. Pan Starý spíš nechce problémy mít. Takže policajti koukaj, aby se kolem jeho hrádku nikdo neometal, aby ho nikdo neobtěžoval.“

„Třeba právě policajti,“ ušklíbl jsem se. „Někdy mívají ujeté nápady. Například nechat řidiče dýchnout do trubičky.“

Beránek se na mne s despektem podíval. „Vy si fakt myslíte, že hradní pán nebo jeho kámoši řídí sami? Na to snad mají šoféry, ne?“

„Pravda. Nějak jsem se nestačil převekslovat do jejich světa.“ Seděli jsme v restauraci hotelu, kde jsem se ubytoval. Stál v ulici ústící naproti kostelu mimo provoz, jmenoval se Grand a tvářil se, že ty tři hvězdičky, které zdobily vchod a recepci, nespadly úplně omylem z nebe. Můj pokoj byl vybavený velmi jednoduchou manželskou postelí s proleželými matracemi, skříní ve zdi, kupodivu novým zrcadlem, stolkem, omšelým křeslem a sprchovým koutem spojeným s WC. Nestěžoval jsem si. Někdy bydlívám hůř.

V restauraci měli téměř prázdno. Na stropě se otáčely vrtule dvou ventilátorů v marné snaze vyhnat z místnosti zatuchliny pachů z kuchyně a studeného cigaretového kouře zažraného do omítky a záclon. Parta mladíků a dívek u stolu vedle dveří nejspíš utekla z odpoledního vyučování a hlučně to oslavovala. Všichni byli bílí. Personál také neměl snědou pleť. Ne že by ve městě provozovali nepokrytou rasovou segregaci, ale cikáni sem prostě nechodili. Ti chudí na to neměli, jak mi vysvětlil Beránek, ti bohatí měli své podniky. Jediné místo, kde se rasy mísí, je hostel, česky ubytovna, s poetickým názvem Měsíček, kde bydlí cikorky vystěhované pro neplacení nájemného a ukrajinští a ruští gastarbajtři, a potom pajzl známý pod názvem Kravín.

„Jaký zájem může hradní pán na dění v Jestřábí mít?“ zeptal jsem pochybovačně.

„Podle některých informací mu jde o to, kandidovat do senátu za nezávislé. Senátor jednak vypadá hezky na vizitkách, jednak je s touhle funkcí spojená imunita,“ ušklíbl se Beránek. „Není jediný, kdo si tohle dokázal spočítat a má dost peněz na to, aby si senátorské nebo poslanecké křeslo koupil. Ovšem jestli je to pravda…,“ pokrčil rameny. „Lidi toho někdy nakecaj.“

„Tcs,“ udělal jsem. „Se svými penězi nepotřebuje nic jinýho než ohlásit kandidaturu a poslat pár lidí, aby každýmu, kdo ho bude volit, slíbili tisíc, dva, tři tisíce korun. Jeden dva miliony, které do toho tímhle způsobem investuje, je míň, než by vyhodil za volební kampaň s pochybným výsledkem. Nebo si rovnou koupí první místo na kandidátce strany, která se do parlamentu bezpečně dostane.“

„Který?“ zeptal se Beránek.

„Počítám, že tady jsou tři. Jako všude jinde. Socani, komouši a modrý ptáci.“

„Ani jedna z nich si nedovolí hradního pána na kandidátku dát. Levičáci proto, že jejich voliči Starého nenávidí jak mor. Odeesáci ho tam nevezmou z čistě pragmatických důvodů — v okamžiku, kdy by na jejich kandidátce figuroval, můžou volby zabalit, protože celej bank shrábne Karab.“

„Karab, Karab…,“ zatvářil jsem se zamyšleně. „Myslím, že tohle jméno jste ve své zprávě o Jestřábí zmiňoval.“

„Zmiňoval,“ přikývl Beránek vážně. „Kdybych ho nezmiňoval, tak bych musel být slepý a hluchý. Karab je zdejší fenomén. Ty volby, pokud mu někdo nepřeloží přes cestu ne stéblo, ale kládu napěchovanou dynamitem, má v kapse. Lidi za ním jdou, jak náboženský fanatici za prorokem.“

„Aha. Nějaký populista, že ano?“

Beránek zavrtěl hlavou. „Jste tu první den, takže o zdejší situaci nemáte ponětí. Já nikdy v Americe nebyl, ale dokážu si představit, jak to může vypadat někde v Chicagu nebo v Los Angeles.“

„Přeháníte.“ Luskl jsem na číšníka a objednal Beránkovi nové pivo. Pil jenom pivo, zatím to na něm nebylo znát, byl spíše vychrtlý a břicho neměl o nic baculatější než já. Já piju, co mi kdo nabídne nebo v jakém prostředí a společnosti se ocitnu. V hospodě pivo, ve vinárně víno, v nočním baru whisky. Koňak ani koktejly nemiluju. Koňak mi chutná po mýdle, míchané nápoje jsou zrádné a dokážou vám zcela nečekaně v nejméně vhodné chvíli podrazit nohy. Tady jsem pil džus s výmluvou, že ještě budu řídit.

„Nepřeháním. Cikáni si ze svých ulic vytvořili něco jako newyorský Haarlem, je tady naprosto citelné rasové napětí, jen za první pololetí letošního roku se tady odehrálo několik vražd, ostatní násilné trestné činy ani nepočítám, po setmění vám nedoporučuji vycházet na ulici bez toho, že byste s sebou měl pistoli. Víc než polovina cikošů, z těch mladých určitě osmdesát procent, je závislá na drogách, koupit džojnta si můžete klidně na ulici před policejní stanicí, ale trávu tady kouřej jen malý děti, ty starší jedou výhradně v perníku a v héru.“

„A co policie,“ přerušil jsem jeho nářky.

„Policie!“ chytil se teatrálně za hlavu. „Pane, policajti loni třikrát proti cikorkám zasáhli trošku razantně. Byl z toho průser až na půdu, televize a novináři z nich udělali rasisty, všechny výbory na ochranu lidských práv dostaly hysterický záchvaty, šlo to až k ombudsmanovi, dva policajty vyhodili, na všechny přišlo trestní oznámení. Co byste po tyhle zkušenosti dělal vy na jejich místě?“

„Zavřel bych oči, anebo bych si našel jinou práci.“

„Tady? Jakou?“ Beránek si zaťukal na čelo. „Já vám řeknu, co policajti udělali — to, co říkáte vy. Zavřeli oči. Na ulici je vidíte jenom v autě. Přes den sem tam nějaká hlídka projde, ale tam, kde mají jistotu, že se nebude nic nezákonného dít. Jinak dělají mrtvý brouky. V tom lepším případě. V horším…,“ rozhlédl se, jestli nás nikdo neposlouchá, a naklonil se ke mně. „V horším případě v tom jedou taky.“

„V drogách?“ zeptal jsem se pro upřesnění.

„Ano. V drogách, ale i v jiných záležitostech. Ne snad že by sami přiložili ruku k dílu, ale aspoň ji držej nad těma, co potřebujou ochranu. Vloupačky, krádeže vozů, legalizace kradených aut. Musím zacházet do podrobností?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Ledaže byste znal jména.“

„Tady ne,“ zamumlal. „Pošlu vám to mailem.“

„Nechtě mi na recepci obálku. Pochybuju, že by si ji recepční nad párou rozlepil a podal hlášení. Nikdo neví, kdo jsem.“

„Dobře. Zejtra dopoledne… nebo ne. Hodím vám ji sem ještě večer.“

„Fajn. Ale nechal jste se unést pochopitelným rozhořčením a nedopověděl jste mi toho Karaba. Chápu už, že kriminální, sociální a rasová situace ve městě hraje pro něj. Říkáte, že populista není. Proč si to myslíte? Pan Sládek těžil v místech, jako je Jestřábí, ze stejných problémů. Je Karab jiný?“

„Sládka jsem neznal. Ledacos se o něm pak psalo nepěkného. Peníze a tak… nevím, novinařinou se živím, takže věřím jen tomu, co si můžu ohmatat a ověřit sám. Karabovi o prachy nejde. Myslím, že je neúplatný. Není to ale fanatik. Neslibuje lidem modré z nebe, není rasista.“

Vzpomněl jsem si na Karabovo „zkurvený cigoši“ a pousmál jsem se. Beránek si toho všiml. „Koukejte, já taky ten ksindl, co nám tady dělá z života peklo, nenávidím jak mor. Ale ne proto, že má tmavší barvu kůže. Nenávidím je, protože jsou paraziti, protože nic jiného v životním programu neměli a nemají, protože odmítají respektovat většinový způsob života, protože kašlou na zákony a normy, který platí v každý civilizovaný zemi, protože…,“ mávl rukou. „Karab tohle říká nahlas a všem. Je to snad populismus?“

„Pan Sládek říkal totéž a musím přiznat, že v tomhle jsem s ním vřele souhlasil. Ani on ale nenašel odvahu veřejné prezentovat jediné možné řešení.“

„Myslíte…“ Beránek zatékal očima, zamrkal, sundal si brejličky, dýchl na skla a kapesníkem je očistil. „Tak tohle tedy ne! To vás ujišťuju, že tohle ne!“

„Co tedy Karab navrhuje?“

„Přečtěte si jeho volební program. Stojí to za to.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Agentura

1.