James Swallow

STÍN

KALIBR

Přeložil Lumír Mikulka

SHADOW

Copyright © 2019 by James Swallow

Translation © Lumír Mikulka, 2021

ISBN 978-80-242-7356-3

Pro optimisty a šlechetné

Kapitola 1

Oknem vagonu byly vidět husté řady jedlí táhnoucí se podél železniční trati. Zeleň jejich jehličí byla dost tmavá, aby si uchovávala v cákancích světla z rychle projíždějícího vlaku takřka černou barvu. Stromy jako rozmazaná šmouha splývaly do jednolité masy, ponuré hradby podpírající těžkou noční oblohu hrozící, že se z ní spustí déšť.

Jakobs se odvrátil. Mnul si kořen nosu a pomalu zamrkal, aby zahnal narůstající únavu. Monotónní, stále se opakující pohled z okna by ho dokázal uspat, pokud by se mu poddal. Ukolébal by ho a obral o životně důležitou pozornost.

Bylo důležité, aby zůstal stoprocentně soustředěný. V sázce bylo příliš mnoho, než aby si mohl dovolit polevit v koncentraci, byť jen na několik nejbližších okamžiků.

Kolébal se v rytmu pohybu vlaku, stál v prostoru, kde byl jeho vagon připojený k dalšímu. Uvažoval, jestli nemá zamknout dveře před sebou a náklad v kupé, které bylo za ním.

Jak dlouho mu trvalo, než se dostal až sem? Kolik času si to vyžádalo? Kolik chybných kroků a kolik nezdarů? Kolik mrtvých? Byl to dlouhý účet a Nils Jakobs znal každou položku nazpaměť. Všechny ty ztráty nesl na svých bedrech a věděl, že nikdy mu nebude dáno, aby na ně zapomněl. Jeho velitelé z federální policie v pohodlných bruselských kancelářích mu to nedovolí.

Celé roky mu stále opakovali, že jeho odhodlání se dá jen sotva označit za ten správně motivovaný druh posedlosti, ale tolerovali ho, protože odváděl svou práci. Způsob, jakým byl upnutý na jedno jediné, vedl k tomu, že se nikdy nedostane dál než na hodnost aspirant-inspecteur principal. Ti lidé v Bruselu to říkávali, jako kdyby to měla být kritika, ale Jakobsovi na tom nezáleželo. Jediné, co kdy chtěl, byla tahle práce. A jeho práce spočívala v chytání těch nejhorších lidí na světě.

Muž, kterého chtěl nejvíce ze všech, se právě nyní nacházel na opačné straně těchto dveří. A byl v poutech. A on odpočítával hodiny, kdy se už ocitne na belgickém území a dotyčný se stane majetkem státu, v němž se narodil. Státu, který zostudil.

Světlo venku za oknem se náhle proměnilo, neboť vlak nyní s duněním projížděl venkovským nádražím. Jakobs zahlédl jméno Východná, které se mihlo venku, než výhled znovu zaplnila linie stromů. Vlak měl zastavit až za několik hodin na rakouských hranicích. Rychle projížděli slovenskou krajinou severně od pohoří Nízké Tatry, než se stočí na Bratislavu. Jakobs věděl, že si nakonec bude muset trochu zdřímnout, ale zatím to byla jen neurčitá vágní představa. Nemohl se zbavit pocitu, že by mohl propást něco důležitého, pokud nebude vzhůru, aby bdělý dohlížel na každičkou vteřinu transportu vězně.

Posuvné dveře vedoucí do osobního vagonu se bez varování otevřely a ve spojovací chodbičce se objevil jakýsi civilista. Muž s úzkými rameny, mastně černými vousy a v pomačkaném saku. Skoro do Jakobse narazil a omluvně zvedl ruce.

„Promiňte! Omlouvám se! Hledám toaletu…“

Jakobs ucítil zvětralý pach laciného tabáku a pomyslel si, jak dlouhá doba již uplynula od jeho poslední cigarety. Přestal s tím před šesti lety, na své čtyřicáté narozeniny, ale potřeba zakouřit si se najednou vrátila a prověřovala jeho odhodlání.

Jakobs se rozvážně posunul, aby zastoupil neznámému muži cestu. Během dočasného přeložení k Interpolu pochytil něco málo ze slovenštiny, aby dokázal varovat civilistu, že do tohoto vagonu je vstup zapovězen. Ve snaze dodat slovům na přesvědčivosti, odhrnul klopu saka, čímž odkryl policejní odznak, jenž mu visel na řetízku na krku. Současně tím odhalil pohled na pažbu poloautomatické pistole Smith & Wesson v pouzdře na opasku. Muži se při pohledu na zbraň rozšířily oči.

Zpoza zamčených dveří za Jakobsem se ozval zvuk, jako by se tam kdosi zpola zasmál a zpola zachrčel. Znělo to jako hlas zvířete, výhružně a nenávistně. Civilistu vylekal snad ještě více než pohled na zbraň.

Zadíval se přes Jakobsova široká ramena ke dveřím kupé a nervózně se na půl úst zasmál.

„Co to tam máte, nějaké nebezpečné zvíře?“

Jakobs vážně přikývl. „Svým způsobem.“

Udělal posunek k přední části vlaku. Civilista pochopil, co mu naznačuje, a vycouval posuvnými dveřmi zpět, odkud přišel. Jakobs počkal, dokud muž s vousy nezmizel z dohledu, otočil se a masivním kovovým klíčem, který mu dal průvodčí, odemknul zamčené dveře.

Když vstoupil do kupé, jeho vězeň se na něj podíval, ale Jakobs mu zdvořilost neoplatil. Oba slovenští policisté Briss a Stodola, kteří zajišťovali eskortu, se na něj podívali, ale nic neříkali. Jakobs ale nemohl přehlédnout, jak si Stodola tře klouby na rukou, a neušly mu ani nové podlitiny ve tváři muže na ocelové židli přišroubované k podlaze jinak prázdného nákladního vagonu.

„Zastavil jsem jakéhosi civilistu, který si to namířil sem,“ sdělil dvojici policistů. „To by se nemělo stávat.“ Ukázal palcem na dveře a kývl na Stodolu. „Hlídejte to tam. Rozmluvte to každému, kdo by se sem ještě chtěl přijít podívat. Rozumíte?“

„Rozkaz.“

Stodola se narovnal a odešel.

Jakobs počkal, až se dveře zavřely a klíč se otočil v zámku. Teprve pak poctil svého vězně tím, že na něho upřel pozornost.

„Toho tvého hocha je hračka vyprovokovat.“ Muž na židli promluvil záměrně vlámsky. Věděl, že Slováci mu nebudou rozumět. Tvář se mu roztáhla do samolibého úsměšku.

Jakobs měl vždy pocit, jako kdyby měl tenhle člověk až příliš mnoho zubů, v důsledku čehož bylo v hranatém tvaru jeho hlavy cosi jakoby vyšinutého z rovnováhy. Přední část jeho chrupu ztrácela pravidelnost spolu s tím, jak mužovy zuby padaly za oběť pouličním rvačkám a vězeňským bitkám. Muž zvedl ruce k nakrátko zastřiženým vlasům a poškrábal se na modročerném tetování, jež se dralo ven zpoza límce neforemné vězeňské kombinézy. Zápěstí měl spoutaná k sobě želízky a řetěz, jímž byla přichycená k podlaze, při každém pohybu zachrastil.

Vězeň na něj stále upíral pohled. „To není jako s tebou, Nilsi. Ty se ani neusměješ. Nikdy ses neusmál. Ani když jsme byli oba v jednom týmu.“

„Ty jsi nikdy k žádnému týmu nepatřil,“ odtušil Jakobs, aniž by o tom uvažoval. Vzápětí v duchu zaklel. Zlobil se sám na sebe, že ho ten muž vyprovokoval k odpovědi.

„Tohle ale říká něco jiného.“

Vězeň si vyhrnul rukáv, aby mu ukázal tetování v podobě okřídlené dýky nad svitkem s nápisem Nooit Overgave. Vlámsky „nikdy se nevzdávej“. Znak belgické skupiny speciálních jednotek byl kolem dokola obklopen ještě další, agresivně působící symbolikou v podobě blesků, lvů a protáhlých nordických run.

„Tohle si umí pořídit kdejaký idiot,“ odsekl Jakobs. „Opravdový voják ale nikdy.“

Tohle byla trefa do citlivého místa a vězeň se zamračil. Jenže tento muž skutečně býval, třebaže pouze na krátkou dobu, příslušníkem nejelitnějšího sboru belgické armády. Bylo to tak, ať to působilo sebeodpudivěji. Jakobs si pamatoval na den, kdy Noah Verbeke ke skupině nastoupil. S křiváckým úsměvem predátora ve tváři si získal šarže tím, jak očividně schopný a mazaný byl. I když to jinak byl totálně vychcaný hajzl.

Od té doby ale uplynuly celé roky a hodně se toho změnilo. Jakobs byl nyní příslušníkem protiteroristické policie a Verbeke… tak ten zůstal stejným vychcaným hajzlem. Jenomže nikomu nedošlo, jak je bezohledný a plný nenávisti, dokud nebylo příliš pozdě.

Verbeke za sebou zanechával stopu klikatící se po celé Evropě. Byla vyznačená mrtvými lidmi a teroristickými činy provázenými hesly zhoubné ideologie. Neuplynul jediný den, aniž by si Jakobs přál, aby mohl vrátit čas do toho dne v kasárnách. Aby se znovu ocitl v té chvíli a aby tomu muži zlomil vaz.

„Vždycky jsi byl sračka,“ pronesl Verbeke a podíval se mu do očí. „Ani teď, když mě tvoji slovenští kámoši dopadli, se nedokážeš odvázat. Ty to v sobě nemáš.“ Ukázal prsty na sebe a pak na Jakobse. „Být to naopak, tak já se neudržím smíchy.“

„Tentokrát nevyklouzneš,“ odtušil Jakobs. Kývl směrem ke dveřím vagonu. „Napadlo tě, proč tě převážíme po železnici uprostřed noci, místo po silnici nebo letadlem? Interpol ví o tvé síti kriminálníků z Bílé síly a sympatizantů krajní pravice. Postarali jsme se, aby se k nim nedostalo ani slovo o tvém převozu.“ Naklonil se k němu blíž. „Nikdo se nedozví, kde jsi, dokud tě nepřivedeme jako zpráskaného psa před televizní kamery ke kanceláři vrchního komisaře belgické policie.“ Jakobs o tom chvilku uvažoval. „Pak se možná budu usmívat.“

„Hezká fantazie,“ odsekl Verbeke. „Jenomže ty a zbytek těch bezcenných čoklů nedostanete nikdy to, co chcete,“ hlasitě si odfrkl. „Kdy se už probudíš, Nilsi? Jak vydatný bude muset být ten příliv imigrantů, co jen znásilňujou, a všech těch cizáckých parazitů, abys konečně uznal, že jsme ve válce?“ Bodl prstem do vzduchu směrem k němu. „To ty jsi zpráskaný pes, jenže ty to nikdy nepřiznáš. Jsi zrádce své rasy.“ Zavrtěl hlavou. „Vlastně je to dost smutné. Mohl bys být…“

Jakobs k němu popošel a škubl řetězem. Jeho pohyb byl tak silný, až sebou Verbeke cukl dopředu a slova se mu v půlce věty zasekla v hrdle.

„Jestli na mě budeš zkoušet tu blbost, že mezi námi není zas tak moc velký rozdíl, tak toho budeš litovat.“

„Moje chyba.“

Verbeke se rychle ovládl a uklidnil se. V očích měl ale vražedný třpyt. Jakobs viděl záběry pořízené na shromážděních, kde týmiž slovy rozvášňoval své stoupence. A viděl i jiné záběry, na kterých tloukl lidi cihlami nebo kopal do bezmocného muže, až z něj bylo jen cosi krvavého a beztvarého na zemi.

Noah Verbeke ovládal své řemeslo, ale měl chování pouličního rváče, jež doplňovala morálka násilnického dítěte. Právě to nakonec umožnilo Slovákům, aby ho zatkli. Noc ve znamení pitky v Košicích vyústila v pouliční rvačku a Verbeke by možná vyklouzl, pokud by dokázal odolat nutkání umazat si ruce od krve.

Jenže to by nebyl on, pomyslel si policista, když si v duchu opakoval, co prohlásil muž proti němu. Nedokáže se jen tak dívat na slabost někoho jiného, aniž by ho toužil zašlápnout.

„Až s tebou budeme hotovi,“ začal Jakobs a vychutnával si tu představu, „zůstane pro tebe denní světlo jen dávnou vzpomínkou. Zbytek svého mizerného života strávíš v mrňavé betonové krychli. A i to bude mnohem víc, než co bys zasloužil.“

Verbeke znovu ukázal zuby.

„Nic takového se nestane.“

Cosi těžkého – jako lidské tělo – za ním narazilo do zamčených dveří, až se celé po stranách zachvěly.

Předchozí noc pršelo a vlhkost, jež visela ve vzduchu, přiměla Susan Lamovou, aby si natáhla přes spodní prádlo neforemné bavlněné šaty. Už za chvíli sice měla být v laboratorním plášti a pracovních kalhotách v dokonale klimatizovaném prostředí výzkumné laboratoře, ale průmyslový areál, kde se laboratoř nacházela, byl pěknou chvíli jízdy od jejího domova na Dempsey Road, pokud se chtěla vyhnout hustému provozu ve směru do vnitřního městského centra Singapuru.

Kdyby cestou někde uvízla, hrozilo, že se bude topit v horku a vlastním potu, což nebyla její představa o začátku dne. Dnes měli začít se zkouškami nejnovější série farmaceutik s modifikovanou strukturou T-lymfocitu a nemohla se dočkat, až se do toho pustí. Měsíce příprav a postupného pokroku dovedly Susan a její tým až do tohoto bodu. Pokud bude s touto sérií vše v pořádku, bude to v jejich projektu významný mezník.

Zastavila se s šálkem černého čaje v ruce, vdechovala jeho aroma a uvažovala o stávající situaci. Jedna část jejího já – to objektivní a věcné v její osobnosti, díky čemuž mohla být střízlivým vědcem – zvažovala, jaká je hodnota její práce v porovnání s odměnami, které jí přinesla. Druhá část Susan Lamové – manželka a nevlastní matka, žena na sklonku páté dekády věku, vedoucí příjemný život v hezkém domě z koloniální epochy – se při tom pomyšlení jen tetelila.

Před deseti lety by život, jaký nyní vedla, odmítla coby pošetilý přelud. Tvrdě a bez obalu by ho odsoudila jako bezcenný a dekadentní.

Tolik se toho změnilo, pomyslela si.

Na kachličkách v kuchyni zapleskaly bosé nohy a Susan se otočila za zvukem tlumeného zívnutí. Michael vstoupil do kuchyně z obývacího pokoje. Chlapec si jednou rukou mnul obličej a druhou držel na kuchyňské lince, jíž se nechával vést. Její nevlastní syn. V noci špatně spal. Zotavoval se ze střevní virózy, kterou chytil od některého z kluků ve škole.

„Ahoj, ospalče,“ oslovila ho něžně.

Vypadal už lépe. Stále mírně dehydrovaný, ale už to nebyl ten nepřetržitě zvracející raneček slz jako včera. Susan potlačila rozladění a dřepla si, až se její oči ocitly ve stejné výšce s desetiletým chlapcem. Čekala by, že za všechny ty peníze, které platili za drahou soukromou školu, se tam budou o děti starat lépe. Uložila si do paměti poznámku, že musí promluvit s manželem o stylizaci stroze formulované stížnosti na nejbližší rodičovské schůzce.

„Můžu si vzít šťávu?“ Michael na ni upřel pohled a zamrkal v ranním světle.

„Můžeš,“ přisvědčila a naředila mu vodou trochu jablečného koncentrátu slámové barvy.

„Musím jít dneska do školy?“

„Ne. Odpočiň si.“

Podala mu plastový kelímek a chlapec usrkl. Michael nebyl očividně ve své kůži. Za jakýchkoli jiných okolností by na její slova zareagoval výbuchem nadšení.

„Dobře.“

Chlapec se smutně šoural zpátky přes místnost. Pak se zastavil, aby se pozdravil s otcem, který právě vstoupil dovnitř.

Také Simon se zastavil a prohrábl rukou synovy tmavé vlasy. Susan pocítila záchvěv štěstí při pohledu na tak prostý okamžik lásky. Otec i syn měli stejné příjemně působící tváře jako měsíčky a hnědé oči. Byla jim vlastní stejná otevřenost, která ji kdysi přitáhla k muži, za něhož se pak rozhodla provdat. Každý den tiše děkovala osudu, že se přiklonil na její stranu a že před ní otevřel cestu vedoucí k novému životu. Susan si nikdy nepřipadala tak šťastná jako v Simonově náruči. A i když Michael nebyl její dítě, choval se k ní, jako kdyby jeho matkou byla. O biologickou matku přišel dříve, než se naučil chodit a mluvit.

„Děje se něco?“ Simon se na ni podíval a povytáhl jedno obočí.

„Nic,“ odpověděla a pousmála se.

„Tak dobře,“ pokrčil rameny. „Dneska budu pracovat doma. A dám pozor tady na…“ Znovu pohladil Michaela po hlavě. „Musím si připravit poznámky na přednášku. Nemusíme volat chůvu.“

Simon učil v bakalářském programu na Fakultě právních a společenských věd Singapurské státní univerzity. Právě tam se poprvé viděl na jakési fakultní společenské akci se Susan. Syn měl ale před jeho prací vždy přednost.

Michael se odšoural do prostorné chodby. Simon došel k Susan a políbil ji na dobré jitro.

„Bude v pořádku,“ ujistila manžela.

„Ale já vím,“ Simon jen obrátil oči v sloup. „Takové drama.“ Nalil si šálek čaje. „Dneska děláte novou sérii testů, že? Chystáte se oslavovat?“

„Zatím je to jenom o zkumavkách a Petriho miskách. O žádné oslavě.“

Automaticky zlehčovala význam své práce. Byl to reflex, kterého se nikdy nedokázala zbavit.

Ironicky se pousmál a pokusil se ji trochu rozpovídat.

„Děláš si legraci? Pořád mi vyprávíš, že pokud bude MaxoBio fungovat, znamenalo by to…“

„Ať to nezakřikneš.“

Slova pronesla ostřeji, než měla v úmyslu. Ta část Susan Lamové, která nebyla vědkyní, ale nechtěla, aby Simon říkal něco takového nahlas kvůli obavám, že by se tím mohlo všechno změnit.

Simon ji objal.

„Věci nebývají tak křehké, jak si myslíš,“ pronesl s jistotou, byť ji neměl oč opřít.

„Haló…“ ozvalo se z chodby Michaelovo volání. Jeho hlas se rozléhal a byla v něm znát stopa strachu. „M-m-můžete sem na chvilku přijít?“

„Já tam skočím,“ řekla Susan. „Možná zase zvracel.“

„Můžu zavolat služku,“ řekl Michael a zeširoka se usmál.

„To je v pohodě.“

Ukázalo se ale, že nic nemohlo být vzdálenější pravdě. Susan udělala tři kroky do chodby, když spatřila, v čem spočívá problém.

„Co to má…?“

Tu větu už nikdy nedokončila. Slova v ústech se jí proměnila na hořký popel.

Michael stál ztuhlý, tiskl se zády k prádelníku u zdi jako kočka zahnaná do kouta. V rukou pořád svíral plastový kelímek. Oči upřeně upíral na vetřelce stojícího ve vstupních dveřích, který je stále držel na několik stupňů pootevřené.

Vetřelcem byla bílá žena. Nebo spíš velice bílá. Do té míry bílá, až se zdálo, že svou bledost zvýraznila pomocí kosmetických přípravků. Byla štíhlá a hranatá, na sobě měla jednoduchý černý kalhotový kostým, s ním ladící lodičky a matné rukavice. Právě si stahovala z obličeje na krk, kde začínalo její sako bez límce, černý muslimský šátek, jako kdyby jej před Susaniným příchodem měla natažený coby masku. Rty měla rudé jako oheň. V očích ostrý pátravý pohled, jímž si okamžitě změřila Susan.

Ten pohled jí byl dobře známý. Byl zkušeností, kterou Susan znala až příliš dobře ze svého starého života. Skrz zpola otevřené dveře nyní dokázala rozeznat pohyb venku před domem. Muži v černých oblecích podobajících se svým stylem oděvu té ženě vysedali z nitra dvou modrých dodávek bez oken a postupovali k nim po příjezdové cestě. V rukou drželi zbraně. Hlavy jim zakrývaly beztvaré masky, jež zbavovaly vetřelce jakýchkoli individuálních rysů.

Veškeré štěstí a radost stejně jako vše dobré, co bylo až dosud v životě Susan, se z něj během jediného bezútěšného okamžiku vytratilo. Odteklo to pryč a zem to pohltila, jako když se vodní příval řítí ven z propusti.

Kolikrát se jí o tom už zdálo? Nebo o něčem podobném? Kolikrát se probouzela uprostřed noční temnoty se srdcem bušícím o hrudní koš? Kolikrát ji Simon držel, když brečela a když mu lhala o příčinách svých nočních můr?

Bílá žena zvedla prst v rukavici ke rtům.

„Co se stane dál,“ promluvila tiše a slova pronášená s francouzským přízvukem zněla, jako když se láme sklo, „to záleží na vás.“

Jakobs držel vytasenou pistoli v ruce spuštěné podél těla. Prst měl položený na lučíku spouště svého Smith & Wessonu, zatímco Briss popošel dopředu. Slovák nevytáhl pistoli. Místo toho dal přednost teleskopickému obušku, který jedním máchnutím zápěstí roztáhl na plnou délku.

Oba muži si vyměnili pohledy, v nichž se ukrývala nevyslovená otázka. Mohl by Verbeke mít někoho ve vlaku?

Byla přijata všechna možná preventivní opatření, která měla zabránit úniku podrobností o převozu vězně. Okruh lidí v Interpolu, k nimž se dostaly informace, byl hodně omezený: jen pár Slováků a několik lidí z Jakobsovy jednotky. Osobně je schvaloval a dával si pozor, aby mezi nimi nebyl nikdo, kdo by mohl mít na dopadení Verbekeho osobní zájem. Největší strach měl z možnosti, že by některý z nich popustil uzdu vlastní zášti a zabil zadrženého ještě před příjezdem do Belgie. Vždy ale mohlo dojít k úniku.

„Ťuky ťuk,“ promluvil Verbeke, jako kdyby recitoval dětskou říkanku. „Kdopak je to tam za dveřmi?“

Jakobs měl ve vnitřní kapse přenosné rádio. Zvedl je ke rtům a stiskl tlačítko pro vysílání.

„Stodolo, ozvěte se.“ Když nedostal odpověď, zkusil to ještě jednou. Tentokrát se pokoušel o spojení s mužem, kterého si s sebou vzal z Bruselu. „Gatane, jsi tam?“

„Tihle to nebudou,“ odpověděl Verbeke sám sobě.

„Otevřete ty dveře,“ řekl Jakobs. Kývl na Brisse a namířil pistoli na dveře.

Vzpomněl si na muže s dechem páchnoucím po cigaretách, který se potloukal po vlaku. S každou další vteřinou mu to vše připadalo jako stále menší náhoda. Napjal se a položil prst na spoušť.

„Teď!“ Verbeke to slovo vykřikl v okamžiku, kdy Briss položil ruku na zámek. Mechanismus zámku explodoval dovnitř mezi ně, když z druhé strany dostal přímý zásah z brokovnice. Slovenského policistu zasáhl příval dřevěných třísek a kusů kovu, které mu zmrzačily ruku.

Briss se zapotácel dozadu a sevřel poraněnou ruku, zatímco se dveře v kolejničkách odsunuly stranou a do kupé se vrávoravě vpotácela jakási postava. Byl to Stodola. Oči měl prázdné a nevidomé a na hrdle se mu rozevírala druhá jasně rudá ústa. Za mrtvým policistou byl kdosi další, menší než on, posunoval jeho tělo vpřed jako štít a mířil zpoza Slovákova podpaždí jeho zbraní. Hlaveň revolveru mrtvého muže ráže .38 sebou škubla směrem na Jakobse a plivla po něm oheň.

Belgičan se vrhl stranou. Jeho pohybu dodalo na razanci kolébání vlaku, který zatáčel na trati mezi kopci. Narazil do nosného sloupku konstrukce vagonu. Jakobs výstřel oplatil. Rána ale šla mimo a pomohla spíše narušit koncentraci vetřelce, místo aby jej zasáhla.

Stodolovo tělo se zhroutilo dopředu a s hlasitým úderem dopadlo na kovovou podlahu vagonu. Jakobs spatřil průvodčího, jenž třímal v ruce pistoli mladého policisty. Muž, kterého Jakobs vyslýchal ještě předtím, než vyjeli, mu připadal jako zakřiknutý nýmand, jenž vkládá veškeré úsilí do toho, aby se nedověděl ani ň o tom, co dělají v jeho vlaku všichni ti policisté. Očividně se jednalo o úskok. Růžovoučká tvář průvodčího byla prostá jakýchkoli emocí a z jeho očí čišel chlad.

Jakobs vídal tentýž výraz v zrcadle. Byla to tvář vojáka. Tvář zabijáka. Poznávací znamení někoho, kdo byl vycvičený, aby zabíjel.

Bez dalšího uvažování znovu vystřelil směrem, kde stál průvodčí. Vzápětí ale druhý výstřel z brokovnice zaplnil vzduch olověnými broky. Jakobs uskočil.

„Do prdele!“ Uslyšel, jak Verbeke zaklel. „Dávejte zatraceně pozor, kam střílíte!“

Střelcem z brokovnice byl ten civilista. Ten kuřák. Natáhl zbraň a vpadl do kupé v patách za svým společníkem. Jakobs se rychle přikrčil a vypálil do hrudi toho muže dvě střely ráže 9 milimetrů ze svého Smith & Wessonu, čímž ho srazil k zemi.

Zvuk splynul se zaduněním zbraně ráže .38, když ji průvodčí použil, aby střelou do hlavy zabil Brisse. Druhý Slovák se svezl po stěně vagonu k podlaze. Rukou ještě máchl po své pistoli, kterou předtím nedokázal dostatečně rychle vytáhnout.

Jakobs se otočil a namířil na průvodčího. Vzápětí mu ale hlava z boku explodovala bolestí, neboť Verbeke ho kopl do lebky. Když v chaosu po vypuknutí přestřelky Belgičan spadl na zem, ocitl se dost blízko u svého vězně, aby ho Verbeke dokázal udeřit.

Stačilo to, aby starší muž přišel o životně důležité vteřiny. Verbeke vyskočil z kovové židle, chrčel a napínal se na řetězech jako rozzuřený pes na konci vodítka. Podařilo se mu zachytit jeden z policistových kotníků a zatáhl. Jakobs upadl, ale okamžitě se pokusil odrazit. Úder pažbou revolveru ho ale zasáhl do stejného místa, kam ho předtím Verbeke kopl, a zhroutil se.

Kdosi mu vytáhl pistoli z rukou a šlápl mu botou na žaludek. Zamrkal bolestí a uviděl kuřáka, jak se převalil a nejistě vstává. Muž s vousy vztekle pronášel anglické kletby, rozevřel sako a ohmatával neprůstřelnou vestu, kterou měl pod ním.

„Čas?“ vykřikl průvodčí.

„Tři minuty.“

Kuřák si to nejdříve ověřil na vlastních náramkových hodinkách, načež si hodil zbraň na řemeni přes rameno. Vytáhl maličký úzký klíček a zastrčil ho do želízek, aby osvobodil vězně.

Konec ukázky

Table of Contents

Kapitola 1