Přeložil Roman Lipčík

Just One Dammed Thing After Another

Copyright © 2013 Jodi Taylor

The right of Jodi Taylor to be identified as the Author of the Work has been asserted by her in accordance with the Copyright, Designs and Patents Act 1988.

Translation © Roman Lipčík

All rights reserved

First published in Great Britain in 2013 by Accent Press Ltd

This edition published in paperback in Great Britain in 2019 by HEADLINE PUBLISHING GROUP

ISBN 978-80-242-7501-7

Celé jsem si to vymyslela. Prosím historiky a fyziky, aby po mně na ulici neplivali.

– Jodi Taylorová

„Dějiny jsou jen jedna zatracená pohroma za druhou.“

Arnold Toynbee

DRAMATIS FIGURANTI

Doktor Edward Bairstow

Ředitel Svaté Marie. Vysoký, autoritativní. Něco po padesátce. Tmelí nesourodou směsici techniků, historiků, kuchařů a pomocných sil, bezpečáků a sekci výzkumu a vývoje, kde to občas třaská.

Paní Partridgeová

Sekretářka ředitele. Nevyplatí se ji obcházet.

ODDĚLENÍ HISTORIE

Madeleine Maxwellová (Max)

Historička. Ještě jí nebylo třicet. Malá, zrzavá, příjemná, netrpělivá. Má o sobě nízké mínění, za sebou temnou minulost a před sebou nejistou budoucnost.

Tim Peterson

Historik. Necelých třicet. Vysoký a střapatý. Dobrý kamarád.

Kalinda Blacková

Historička. Blonďatá a modrooká. Vypadá jako Disneyho princezna. Pravděpodobně se živí krví praktikantů, kteří čerstvě ukončili stáž. Objekt náklonnosti pana Dietera.

Sussman, Grant, Rutherford, Stevens, Nagleyová, Jordanová

Stážisté stejně jako Max.

TECHNICKÁ SEKCE

Leon Farrell

Technický ředitel. Mezi třicítkou a čtyřicítkou. Tmavé vlasy, modré oči, schopný, vyrovnaný, málomluvný.

Pan Dieter

Farrellova pravá ruka. Vypadá jako poskládaný z cihel, skutečně mohutný mladík.

ZDRAVOTNICKÁ SEKCE

Doktorka Helen Fosterová

Mírně po třicítce. Doktorka medicíny, která se k lidem chová jako Vlad Napichovač. Objekt náklonnosti pana Petersona.

Sestra Hunterová

Oběť Markhamovy pochybné náklonnosti.

BEZPEČNOSTNÍ SEKCE

Major Ian Guthrie

Šéf ochranky, jehož nezáviděníhodným úkolem je navzdory značnému úsilí všech ostatních zachovat ve Svaté Marii bezpečnost. Táhne mu na čtyřicítku.

Pan Markham

Příslušník ochranky. Malý, umouněný. Přitahuje maléry. Říká se o něm, že je nezničitelný, a to je jenom dobře.

Pan Whissell

Fakt hnusák.

Velký Dave

Murdoch. Laskavý obr.

VÝZKUM A VÝVOJ

Profesor Rapson

Vedoucí sekce V&V. Věk neznámý. Žije ve svém vlastním světě. Nese odpovědnost za zničenou věž s hodinami i katastrofální Experiment Ikarus. Zjevně nezná vlastnosti metanu.

Doktor Dowson

Knihovník a archivář. Věk neznámý. Metan není ani jeho silná stránka.

ÚTVAR IT

Isabella Barclayová.

Vedoucí útvaru. Ostrá jako řemen. Malá, jízlivá a zrzavá. Povídá se, že má slabost pro Farrella, ale neopětovanou.

Polly Perkinsová

Technička.

OSTATNÍ

Paní Macková

Kápo v kuchyni. Zhruba pětačtyřicet let.

Jenny Fieldsová

Pomocná kuchařka a bojovnice za blbouna nejapného.

Paní De Winterová

Učitelka v důchodu.

Turek

Oficiálně kůň.

PADOUCH

Clive Ronan

Zlověstný, nepopsatelný, chladný a smrtící.

A k tomu plejáda armád, dravých ještěrů, kameníků

a nepřátelských současníků, kterých je tolik,

že je nelze vyjmenovat.

1

V mém životě se vyskytly dva okamžiky, které všechno změnily. Okamžiky, od kterých se situace mohla odvíjet tak anebo onak. Okamžiky, kdy jsem si musela vybrat.

Ten první nastal, když jsem po dalším ničivém dnu ve škole stanula před svojí třídní učitelkou paní De Winterovou. Předstírala jsem zasmušilé mlčení a čekala, že mě vyrazí, protože kdysi mi pohrozila „tři průšvihy a letíš“, a já to penzum už bohatě přečerpala. Jenže mě nevyhodila.

Místo toho se na mě obrátila se zvláštní naléhavostí. „Madeleine, nemůžete dovolit, aby vaše rodinné poměry ovlivnily celý váš život. Jste inteligentní, máte schopnosti, kterých si nejste vědomá. Naskýtá se vám šance, jakou už znovu nedostanete. Můžu vám pomoct. Dovolíte mi to?“

Ještě nikdy mi nikdo pomoc nenabídl. Uvnitř jsem se maličko zachvěla, ale nedůvěra a podezíravost neodcházejí snadno.

Pokračovala mírně: „Můžu vám pomoct. Máte poslední šanci, Madeleine. Ano, nebo ne?“

Nevypravila jsem ze sebe ani slovo. Byla jsem polapená ve vězení, které jsem si sama vystavěla.

„Ano, nebo ne?“

Zhluboka jsem se nadechla a odpověděla „ano“.

Podala mi knihu, zápisník a dvě propisovačky.

„Začneme starým Egyptem. Přečtěte si první dvě kapitoly a kapitolu šestou. Musíte se naučit vstřebávat, třídit a předávat informace. Přinesete mi esej o patnácti stech slov. Téma: princip maat. Do pátku.“

„To je trest?“

„Ne, Madeleine. To je příležitost.“

„Ale… přece víte, že si to nemůžu vzít domů.“

„Můžete pracovat ve školní knihovně a nechat si věci tam. Slečna Hughesová vás očekává.“

To byl první okamžik.

Druhý nadešel o deset let později. Přišel zčistajasna a měl podobu e-mailu.

Milá Madeleine,

jste určitě překvapená, že Vám píšu, ale musím se přiznat, že od Vašeho odchodu z Thirské univerzity jsem sledovala Vaši kariéru se zájmem a s určitou hrdostí. Blahopřeji Vám k akademickým úspěchům, kterých jste v Thirsku dosáhla, doktorko Maxwellová. Vždycky mám dobrý pocit, když vidím, že si někdo z mých bývalých žáků vede tak dobře, zejména ten, kdo musel v raných letech překonat tolik překážek. Chci Vám teď vylíčit podrobnosti pracovní nabídky, která vás podle mě bude velmi zajímat.

Z působení v Thirsku jistě víte o existenci sesterské instituce, Ústavu pro výzkum dějin svaté Marie, organizace, jež by podle mého soudu mohla být sympatická každému, kdo nemá striktně uspořádaný život. Zaměřuje se hlavně na praktickou stránku výzkumu historie. Víc k tomu v téhle chvíli napsat nemohu.

Ústav sídlí kousek za Rushfordem, kde momentálně bydlím, a přijímací pohovory probíhají příští měsíc čtvrtého. Myslíte, že by Vás to zajímalo? Zdá se mi, že je to pro Vás jako dělané, a proto doufám, že o tom budete přemýšlet. Cesty a archeologický výzkum, které máte za sebou, hrají při výběru ve Váš prospěch a já jsem skutečně přesvědčená, že jste přesně ten typ člověka, jakého hledají.

Platí mizerně a podmínky jsou tam ještě horší, ale pracovat tam je ohromná zkušenost – je tam zaměstnáno pár opravdu nadaných lidí. Máte-li zájem, klikněte prosím na odkaz dole a sjednejte si případný termín pohovoru.

Nezavrhujte prosím tuhle nabídku šmahem. Vím, že jste vždycky dávala přednost práci v zahraničí, ale vzhledem k riziku, že Amerika znovu uzavře hranice, a také k rozdrobenosti EU možná nadešel čas uvažovat o trochu usedlejším způsobu života.

Srdečně Vás zdravím.

Sibyl De Winterová

Vždycky říkám, že můj život ve skutečnosti začal toho dne,kdy jsem prošla bránou Svaté Marie. Na tabulce stálo:

THIRSKÁ UNIVERZITA

ÚSTAV PRO VÝZKUM DĚJIN

KAMPUS PŘEVORSTVÍ SV. MARIE

ŘEDITEL: DR. EDWARD G. BAIRSTOW

BA MA PhD FRHS

Zazvonila jsem a nějaký hlas řekl: „Přejete si, slečno?“

„Jmenuju se Maxwellová a na čtrnáctou hodinu mám domluvenou schůzku s doktorem Bairstowem.“

„Běžte rovně po příjezdové cestě a vstupte hlavním vchodem. Nemůžete zabloudit.“

Jsou tady až příliš optimističtí, napadlo mě. Už se mi stalo, že jsem zabloudila na schodišti.

U hlavního vchodu jsem se zapsala a strážný v uniformě mě objel ručním detektorem, což bylo na vzdělávací instituci poněkud neobvyklé. Snažila jsem se působit neškodně a asi se mi to dařilo, protože mě odvedl vestibulem do dvorany. Tam už na mě čekala paní De Winterová, která vypadala úplně stejně, jako když jsem ji viděla naposledy, toho dne, kdy mě vyexpedovala do Thirsku. Tedy toho dne, kdy jsem ze sebe setřásla ten ďáblův výmysl, rodinný život.

S úsměvem jsme si podaly ruce.

„Chcete si to tady ještě před pohovorem prohlédnout?“

„Vy tu pracujete?“

„Spíš externě. Občas dělám nábor. Tudy prosím.“

Měli to tam obrovské. Hlavní dvorana, kde se rozléhal každý zvuk, patřila k původní budově s úzkými středověkými okny. Na jejím vzdáleném konci vedlo deset stupňů zdobeného dubového schodiště na široké odpočívadlo, z nějž se nalevo i napravo rozbíhala galerie obtáčející dvoranu ze všech čtyř stran.

Z galerie se vcházelo do různých místností. Jedněmi otevřenými dveřmi bylo vidět celé apartmá plné kostýmů a zařízení. Hemžili se tam lidé s plnými náručemi oblečení a mezi zuby svírali špendlíky. Na ramínkách i na krejčovských pannách visely oděvy v různém stupni dokončenosti.

„Děláme hodně zakázek pro film a televizi,“ vysvětlila vedoucí kostymérny paní Enderbyová. Byla to malá kulaťoučká žena s milým úsměvem. „Někdy nám zadají jen výzkum a my jim pošleme podrobné informace o oblečení a materiálech dané doby, ale občas je tu i šijeme. Tenhle je například určený do historické adaptace života Karla II. a období restaurace. Jistěže, jsou to samá prsa a sex, ale já jsem Karla vždycky považovala za podceňovaného panovníka. Tyhle šaty jsou pro Nell Gwynnovou v jejím ‚pomerančovém‘ období a tady ty zase pro francouzskou nevěstku Louisu de Keroual.“

„Jsou krásné,“ špitla jsem a držela se, abych látku neprohmatala. „Detaily vypadají překrásně. Bohužel pro mě jsou ty šaty moc moderní.“

„Doktorka Maxwellová je odbornice na starověk,“ poznamenala paní De Winterová. Zdálo se mi, že omluvně.

„Ale jděte,“ vzdychla paní Enderbyová. „No, to není úplně na škodu. Samé splývavé oblečení, tógy a tuniky, samozřejmě, ale i tak…“ Nedopověděla. Zřejmě jsem ji zklamala.

Popošly jsme k vedlejším dveřím, za nimiž měl pracovnu profesor Rapson, který vedl výzkum a vývoj. Byl to tak typický výstřední profesor, že jsem ho v první chvíli podezírala, jestli to trochu nepřehání. Byl extrémně vyčouhlý a extrémně hubený, s hřívou jako Einstein a jeho velký zahnutý nos mi připomněl příď torpédoborce. A scházelo mu obočí, což mi mělo něco napovědět, ale přátelsky se usmíval a už už mě zval dál, abych si blíže prohlédla jeho přeplněné království. Pohled ode dveří na psací stůl zavalený knihami byl lákavý a taky jsem si všimla, že ve zbytku pracovny měl zřízenou laboratoř.

„Doktorka Maxwellová má teprve před pohovorem,“ pravila paní De Winterová a v jejím hlase jsem zaslechla varování.

„Aha, ano, ano, ne, rozumím,“ zadrmolil profesor a pustil můj loket. „Nu, nějak takhle si představuji dějiny v praxi, má drahá. Tajemství řeckého ohně? Přijdeme mu na kloub. Jak se ovládala římská triga? Postavíme ji a zjistíme to. Jaký dostřel měl trébuchet? Na jakou vzdálenost můžeme katapultovat mrtvou krávu? Za jak dlouho vytáhnete člověku mozek nosem? Máte-li jakoukoli otázku takového druhu, přijďte s ní za mnou a my vám zjistíme odpověď. Tím se tu zabýváme.“

Jak divoce rozhazoval rukama, zavadil na laboratorním stole o kádinku s jakousi kalnou tekutinou – mohl to být stejně dobře balzamovací roztok, elixír života nebo Sokratův bolehlav – a shodil ji na zem, kde se rozprskla. Všichni jsme ucouvli. Kapalina bublala, syčela a vypadalo to, že se prožírá podlahou. Všimla jsem si, že na zemi je víc takových vlhkých fleků.

„Ach, můj ty smutku! Jamie! Jamie! Jamie, hochu zlatý, seběhněte prosím o patro níž a vyřiďte doktoru Dowsonovi, že se mu omlouvám, ale zase mu bude kapat ze stropu.“

Mladík ochotně přikývl, zvedl se od laboratorního stolu a slalomem si razil cestu spletí jen zpola dokončených modelů, přístrojů neznámého určení, vratkých štosů knih a ušmudlaných bílých tabulí. Když mě míjel, přátelsky se na mě ušklíbl. V zásadě působili přátelsky všichni. Trochu zvláštní bylo jen to, že paní De Winterová každého, komu mě představovala, předem varovala, že jsem ještě neabsolvovala pohovor. Všichni se na mě usmívali a podávali mi ruce, ale nikde jsem nepronikla dál než na práh.

Seznámila jsem se i s paní Mackovou, která vedla zdejší kuchyni. Jídla se podávají čtyřiadvacet hodin denně, informovala mě. Lámala jsem si hlavu, proč má jídelna historického ústavu tak zvláštní provozní dobu, ale na nic jsem nepřišla. Ne že bych si stěžovala. Můžu jíst čtyřiadvacet hodin denně, to zas jo.

Bar a odpočívárna hned vedle byly skoro stejně velké jako jídelna, což svědčilo o zajímavém pořadí priorit. Všechno tu bylo ošumělé dlouholetým používáním a nedostatkem financí, nicméně bar hrál v tomhle směru prim.

Ještě dál ve stejné chodbě se v malém krámku prodávaly paperbacky, čokolády, hygienické potřeby a další nezbytné zboží.

Do knihovny, která společně s dvoranou tvořila srdce budovy, jsem se zamilovala. Díky vysokým stěnám působila prostorně a velký krb jí propůjčoval dojem útulnosti. Stála v ní pohodlná křesla a celou jednu stěnu tvořila vysoká okna, kterými dovnitř pronikala záplava slunečního světla. Vedle regálů plných knih tu měli i nejmodernější elektronický informační systém, studovnu s datovými stolky a klenutým obloukem jsem zahlédla rozsáhlý archiv.

„Ať si na nás vymyslíte cokoli, někde tady to najdeme,“ holedbal se doktor Dowson, knihovník a archivář. To, co měl na hlavě, připomínalo ze všeho nejvíc rybářský klobouk. „Tedy aspoň do té doby, dokud to ten blázen nad námi všechno nevyhodí do povětří. Věřila byste, že někdy tu nosíme i přílby? Neustále Edwardovi vysvětluju, že pokud si chceme zachovat holé životy, měl by ho i s celou tou partou pomatenců přemístit na druhou stranu Hawkinga.“

„Doktorka Maxwellová má teprve před pohovorem,“ skočila mu do řeči paní De Winterová a proud slov se proměnil v nezřetelné mumlání. V latině. S určitým znepokojením jsem zvedla hlavu ke stropu, na němž sice skutečně byly skvrny a fleky, ale zatím se nezdálo, že by se něco prožíralo zdivem téhle jistě památkově chráněné budovy.

„A o tom už vám vyprávěli?“ navázal. „Jak se jeho tým v loňském roce pokusil vytvořit repliky ruských děl pro útok lehké kavalerie, špatně spočítal dostřel a zdemoloval věž s hodinami?“

„Ne,“ odpověděla jsem, i když z jeho strany to byla jistě jen řečnická otázka. „Mrzí mě, že jsem u toho nebyla.“

Ale to už mě paní De Winterová rázně vedla dál.

Zůstaly jsme stát u vstupu do dlouhé chodby, která zřejmě vedla do oddělené, modernější části ústavního objektu. „Tam je co?“

„Tam je hala, kde skladujeme technické zařízení a vybavení. Nemáme už čas se tam podívat, musíme jít do kanceláře doktora Bairstowa.“

Byla jsem v myšlenkách ještě u krymské války a průšvihů bitvy u Balaklavy, když jsem si uvědomila, že na mě někdo mluví. Byl to muž středního vzrůstu, s tmavými vlasy a tuctovým obličejem, v němž však vynikaly zářivé světle modrošedé oči. Na sobě měl oranžovou kombinézu.

„Omlouvám se,“ vysvětlila jsem. „Přemýšlela jsem o Krymu.“

Usmál se. „Tak to sem zapadnete.“

„Tohle je doktorka Maxwellová, náčelníku.“

„Mám teprve před pohovorem,“ dodala jsem, aby věděli, že si všímám.

V koutku úst mu cuklo.

„Doktorko Maxwellová, tohle je náš technický ředitel Leon Farrell.“

Natáhla jsem k němu ruku. „Těší mě, pane Farrelle.“

„Většinou mi tu všichni říkají náčelníku, paní doktorko.“ Potřásli jsme si rukama. Ta jeho byla teplá, suchá a ztvrdlá mozoly. Ruka pracujícího člověka.

„Vítejte ve Svaté Marii.

Paní De Winterová si zaťukala na hodinky. „Doktor Bairstow nás už čeká.“

Tak tohle tedy byl doktor Edward Bairstow. Když jsem vešla, stál zády k oknu. Viděla jsem před sebou vysokého vyhublého muže s proužkem šedivých vlasů kolem hlavy, který připomínal límec z peří na krku kondora. Stranou seděla báječně vyhlížející žena v elegantně střiženém kostýmu a před sebou měla položený blok. Působila vkusně, důstojně a přísně. Doktor Bairstow se ztěžka opíral o hůl a ruku, kterou mi podával, měl stejně studenou jako já.

„Vítám vás, doktorko Maxwellová. Děkuji, že jste přišla.“ Z jeho tichého jasného hlasu prýštila ohromná autorita. Tohle evidentně nebyl člověk, který musí zvyšovat hlas, aby si vyžádal pozornost. Hodnotil mě pronikavým zrakem a nedal na sobě znát, k čemu dospěl. Obvykle přítomnost někoho tak autoritativního nenesu dobře, ale tohle byla rozhodně situace, která vyžadovala rozvahu.

„Já vám děkuji za pozvání, doktore Bairstowe.“

„Tohle je moje osobní asistentka paní Partridgeová. Neposadíme se?“

Sedli jsme si a pak to začalo. První hodinu jsem byla tématem hovoru jen já. Získala jsem dojem, že skutečnost, že nemám příbuzenstvo, o němž bych věděla, a nejsem spoutaná žádnými osobními vazbami, hraje pro mě. Už byl obeznámený s podrobnostmi mé kvalifikace a dlouho jsme mluvili o mém postgraduálním archeologickém a antropologickém výzkumu i mých pracovních zkušenostech a výpravách. Zajímalo ho zejména, jak jsem se vyrovnávala s životem v jiných zemích a kulturách. Jestli mi nedělalo problém ovládnout jazyk a dorozumět se. Ptal se, jestli jsem si v neznámém prostředí nepřipadala izolovaná. Jak jsem se s tím vyrovnávala. Jak dlouho mi trvalo, než jsem se asimilovala.

„Proč jste si vybrala historii, doktorko Maxwellová? Vzhledem k tomu, jaké fascinující pokroky zaznamenal v posledním desetiletí vesmírný program, takže projekt dobývání Marsu se dostal do závěrečné fáze, co vás přimělo ohlížet se zpátky, a nikoli se dívat dopředu?“

Na chvíli jsem se odmlčela a třídila si a urovnávala myšlenky. Bylo mi devět. Měla jsem za sebou mizerné Vánoce. Seděla jsem u sebe ve skříni. Do zadku mě dloubl nějaký neznámý předmět. Zavrtěla jsem se a vytáhla takovou knížečku: Jindřich V. a bitva u Azincourtuse jmenovala. Přečetla jsem ji a pak jsem ji četla znovu a znovu, až se skoro rozpadla. Nikdy jsem nezjistila, kde se tam vzala. Ta knížka probudila můj zájem o historii. Mám ji dodnes, jedinou věc, kterou jsem si uchovala z dětství. Studium dějin otvírá dveře do jiných světů a jiných časů a pro mě znamenalo únik a přerostlo ve vášeň. O vlastní minulosti zásadně nemluvím, a tak jsem odpověděla ve třech krátkých neosobních větách.

Potom jsme přešli na Svatou Marii. Doktor Bairstow ji líčil jako velkou, pružnou a nekonvenční organizaci. Tím ještě víc podnítil můj zájem. Netušila jsem, v jaké chvíli k tomu přesně došlo, ale jak mluvil a mluvil, narůstal ve mně pocit, že mi něco uniká. Byla to velká instituce. Měla bezpečnostní sekci a jídlo se zde podávalo čtyřiadvacet hodin denně, měli tu strojní a přístrojové vybavení a technický odbor. Na chvíli přestal mluvit, přerovnával nějaké papíry a pak se zeptal, jestli mám nějaké otázky.

„Ano,“ chytila jsem se toho. „Co je to Hawking?“

Neodpověděl, jen se maličko odstrčil od stolu a podíval se přes něj na paní Partridgeovou. Ta odložila notes a opustila pracovnu. Sledovala jsem ji pohledem a pak jsem se podívala zase na něj. Atmosféra se změnila.

„Odkud víte o Hawkingu?“ zeptal se.

„No…,“ začala jsem opatrně. „Obecně se o tom samozřejmě neví, ale…“ Nechala jsem větu vyznít do ztracena. Hleděl na mě a mlčení se protahovalo. „Mně jen připadá zvláštní, že ve středisku historického výzkumu je hala pojmenovaná po slavném fyzikovi.“

Konec ukázky

Table of Contents

1