MAYBE YOU SHOULD TALK TO SOMEONE

Copyright © 2019 by Lori Gottlieb

All rights reserved

Translation © Marcela Nejedlá, 2021

ISBN 978-80-242-7267-2

Navrhuje se, že by se štěstí mělo klasifikovat jako psychická porucha a v dalších vydáních velkých diagnostických manuálů by mělo být zařazeno pod novým jménem: velká afektivní porucha, radostný typ. V recenzích oborové literatury se ukazuje, že štěstí je statisticky nenormální, sestává z oddělených shluků symptomů, je spojené se škálou kognitivních abnormalit a pravděpodobně odráží abnormální fungování centrálního nervového systému. Zůstává jedna možná námitka vůči tomuto návrhu – že štěstí není negativně hodnocené. Tato námitka ale byla zamítnuta jako vědecky irelevantní.

– Richard Bentall,

Journal of Medical Ethics, 1992

Vynikající švýcarský psychiatr Carl Jung napsal: „Lidé udělají cokoliv,

ať je to jakkoliv absurdní, jen aby nemuseli čelit svým duším.“

Ale napsal také tohle:

„Kdo se dívá dovnitř, probouzí se.“

Poznámka autorky

Tohle je kniha, která se ptá: „Jak se měníme?“ a odpovídá: „Ve vztazích s ostatními.“ Vztahy, o kterých tady píšu, vztahy mezi terapeuty a pacienty, vyžadují posvátnou úctu, pokud má dojít k nějaké změně. Krom toho, že jsem získala písemný souhlas, jsem také odvedla hodně práce na zakrytí identit a jakýchkoli poznatelných detailů a v některých případech byly materiál a příběhy několika klientů sloučeny do jednoho. Všechny změny byly pečlivě zváženy a důkladně přebrány tak, aby zůstaly pravdivé v duchu každého příběhu, ale aby zároveň mohly sloužit vyššímu cíli: odhalit naši společnou lidskost tak, abychom mohli vidět jasněji sami sebe. Tím chci říct, že pokud uvidíte na těchto stránkách sami sebe, je to zároveň náhodné i úmyslné.

Poznámka k terminologii: ti, kdo přicházejí na terapii, jsou označováni nejrůznějšími termíny, nejčastěji jako pacienti či klienti. Nemyslím si, že jedno či druhé úplně vystihuje vztah s lidmi, se kterými jsem pracovala. Jenže lidé, se kterými jsem pracovala, je neobratné vyjádření, a výraz pacienti by mohl být matoucí, proto v této knize používám termín klienti.

První část

Po ničem netoužíme víc než po tom,

abychom byli zbaveni strasti,

ale nic není děsivějšího než být zbaven berle.

– James Baldwin

1

Idioti

Záznam v kartě, John:

Klient uvádí, že se cítí „stresovaný“, a říká, že špatně spí a obtížně vychází se svou manželkou. Vyjadřuje frustraci z ostatních lidí a potřebuje pomoct „zvládat ty idioty“.

Měj soucit.

Zhluboka se nadechnout.

Měj soucit, měj soucit, měj soucit….

V duchu si tu větu opakuju jako mantru, zatímco mi čtyřicetiletý muž přede mnou vykládá o všech lidech v jeho životě, kteří jsou „idioti“. Proč, chtěl by vědět, je svět zaplněný tolika idioty? Už se tak rodí? Postupně se jimi stávají? Možná, usuzuje, to má něco společného se všemi těmi umělými chemikáliemi, co nám teď přidávají do potravin.

„To proto se snažím jíst jen organické jídlo,“ vysvětluje. „Aby se ze mě nestal idiot jako ze všech ostatních.“

Ztrácím se, nejsem si jistá, o kterém idiotovi zrovna mluví: o dentální hygienistce, která klade moc otázek („A žádná z nich není řečnická!“), o spolupracovníkovi, který se pořád jenom ptá („Nikdy nic neoznamuje, protože to by naznačovalo, že má co říct“), o řidiči před ním, který zastavil na oranžovou („Vůbec nechápe, že někdo spěchá!“), nebo o technikovi Applu, který už nedokázal opravit notebook („To byl taky génius!“).

„Johne,“ zkouším to, ale John spouští s nějakou zdlouhavou historkou o své ženě. Ještě se mi nepodařilo se dostat ke slovu, i když to on ke mně přišel o pomoc. Mimochodem, já jsem jeho nová terapeutka. (Jeho předchozí terapeutka, která vydržela jen tři sezení, byla „milá, ale idiotka“.)

„A pak se Margo rozčílila – věřila byste tomu?“ vykládá John. „Ale neřekla mi, že se zlobí. Jen se prostě chovala rozzlobeně a ode mě se očekávalo, že se jí budu ptát, co se stalo. Ale věděl jsem, že když se budu ptát, odpoví: Nic, asi tak na první tři otázky, až když se zeptám počtvrté nebo popáté, řekne: Ty víš, co se stalo, a já řeknu: Ne, to nevím, jinak bych se neptal!“

Usmál se. Byl to velkolepý úsměv. Pokoušela jsem se s tím úsměvem pracovat – cokoliv, co by ten monolog změnilo v dialog a navázalo s ním kontakt.

„Zajímá mě ten váš úsměv,“ pronesla jsem. „Protože mluvíte o tom, že vás rozčiluje spousta lidí včetně Margo, a přesto se usmíváte.“

Usmál se ještě zářivěji. Měl ty nejbělejší zuby, jaké jsem kdy viděla. Třpytily se jako diamanty. „Usmívám se, Sherlocku, protože vím přesně, co mou ženu trápí!“

„Aha!“ odpověděla jsem. „Takže…“

„Počkejte, počkejte, teď se dostávám k tomu nejlepšímu,“ přerušil mě. „Takže, jak jsem říkal, já opravdu vím, co je špatně, ale nechce se mi poslouchat zas další stížnosti. Takže tentokrát jsem se rozhodl, že se nebudu ptát, ale…“ Zarazil se a podíval se na hodiny na polici za mnou.

Chtěla jsem té příležitosti využít k tomu, že mu pomůžu trochu zpomalit. Mohla jsem nějak komentovat jeho pohled na hodiny (má pocit, že tady musí spěchat?), nebo skutečnost. Že mě právě nazval Sherlockem (rozčiluju ho?). Nebo jsem mohla zůstat víc na povrchu v něčem, čemu říkáme „obsah“ – příběh, který vypráví – a pokusit se víc pochopit, proč Marginy pocity vnímá jako stížnosti. Ale když zůstanu u obsahu, vůbec se při tomto sezení nepropojíme, a jak jsem zjišťovala, John měl problém s navazováním kontaktů s lidmi.

„Johne,“ zkusila jsem to znovu. „Co kdybychom se vrátili k tomu, co se právě stalo…“

„No dobře,“ přerušil mě. „Ještě mi zbývá dvacet minut.“

A pak se vrátil ke svému příběhu.

Cítila jsem, že se o mě pokouší zívání, a pěkně silné, vyžadovalo to téměř nadlidskou sílu, abych udržela čelisti stisknuté. Vnímala jsem, jak moje svaly vzdorují, svírají mi obličej do divných výrazů, ale díkybohu to zívání nakonec zůstalo uvnitř. Bohužel to, co místo toho vyšlo ven, bylo krknutí. A pěkně hlasité. Jako bych byla opilá. (A nebyla jsem. V tu chvíli se ve mně mísila spousta nepříjemných věcí, ale opilost k nim nepatřila.)

Kvůli tomu krknutí se mi zase rozevřely rty. Stiskla jsem je tak pevně, až se mi rozslzely oči.

John si toho samozřejmě vůbec nevšiml. Dál vykládal o Margo. Margo udělala tohle a Margo udělala tamhleto. Já jsem řekl tohle. Ona řekla tamhleto. Takže já jsem pak řekl….

Během mého výcviku mi můj školitel jednou řekl: „V každém je něco sympatického.“ A k mému velkému překvapení jsem zjišťovala, že má pravdu. Bylo nemožné lidi opravdu poznat a zároveň je nemít rád. Mohli bychom vzít nepřátele celého světa, zavřít je do jedné místnosti, aby tam sdělovali své příběhy a důležité zážitky, své obavy a své snahy, a jejich protivníci by jim najednou porozuměli. Nacházela jsem něco sympatického doslova v každém, s kým jsem se setkala jako terapeutka, včetně toho chlapíka, který se pokusil o vraždu. (Když odhlédnu od jeho zuřivosti, ukázalo se, že to byl opravdu miláček.)

Dokonce mi ani nevadilo, když ke mně minulý týden John přišel na naše první setkání a vysvětlil mi, že přišel za mnou, protože tady v Los Angeles jsem „nikdo“, což znamenalo, že tady nenarazí na nikoho ze svých kolegů z televize, kteří by sem také mohli docházet kvůli léčbě. (Jeho kolegové, jak předpokládal, chodí k „známým, zkušeným terapeutům“.) Prostě jsem si to uložila pro budoucí použití, až bude vůči mně otevřenější. Nehnula jsem ani brvou, když mi na konci toho sezení podal štůsek bankovek s tím, že by raději zaplatil takhle, protože nechce, aby jeho žena věděla, že chodí k terapeutovi.

„Jako byste byla moje milenka,“ vysvětloval. „Anebo spíš jako moje prostitutka. Neurazte se, ale nejste zrovna typ ženy, kterou bych si vybral za milenku…, jestli víte, co tím myslím.“

Nevěděla jsem, co tím myslí. (Někoho blonďatějšího? Mladšího? S bělejšími, třpytivějšími zuby?), ale soudila jsem, že tahle poznámka je jen další z Johnových obranných valů proti tomu, aby se s někým nesblížil, nebo aby si nepřiznal svou potřebu jiné lidské bytosti.

„Chaha, moje prostitutka!“ zarazil se u dveří. „Prostě sem každý týden přijdu, uvolním svoje potlačované frustrace a nikdo to nemusí vědět! Není to zábavné?“

Jo, jasně, chtělo se mi říct, hrozně zábavné!

Ale stejně, i když jsem slyšela, jak se směje ještě v chodbě, byla jsem si jistá, že ho postupně začnu mít ráda. Byla jsem si jistá, že pod tou jeho odpudivou sebeprezentací se vynoří něco sympatického – možná dokonce krásného.

Ale to bylo minulý týden.

Dnes se projevoval prostě jako mizera. Mizera s neuvěřitelnými zuby.

Měj soucit, měj soucit, měj soucit, opakovala jsem si svou tichou mantru a pak jsem se zase zaměřila na Johna. Mluvil o chybě, které se dopustil jeden z členů štábu v jeho show (muž, jehož jméno v Johnově podání znělo prostě Ten idiot), a v tu chvíli mě něco napadlo: ta Johnova tiráda mi zní nějak podivně povědomě. Ne situace, kterou popisoval, ale pocity, které vyvolávala v něm – a ve mně. Věděla jsem, jak uklidňující může být, když všechna svoje zklamání přičtu na vrub venkovnímu světu, když popřu přijetí jakékoli role, jakou bych mohla mít v té existenciální hře s názvem Můj neuvěřitelně důležitý život. Věděla jsem, jaké to je, koupat se v nesebekritickém pobouření, v jistotě, že já jsem naprosto v právu a jak mi bylo strašlivě ukřivděno, protože tak jsem se cítila celý den.

John nemohl vědět, jak rozhozená jsem od předchozího večera, že muž, o kterém jsem si myslela, že se za něj provdám, najednou vycouval. Dnes jsem se snažila soustředit na svoje pacienty (dovolovala jsem si plakat jen v desetiminutových pauzách mezi sezeními, vždycky jsem si pečlivě otřela rozteklou řasenku, než přišel další objednaný člověk). Jinými slovy, zacházela jsem se svou bolestí tak, jak jsem si myslela, že ji zpracovává John: tak, že jsem ji zastírala.

Jako terapeutka jsem toho věděla hodně o bolesti, o tom, jak je bolest spojená se ztrátou. Ale věděla jsem také něco, co není tak obecně známé: že změna a bolest cestují společně. Nemůžeme dosáhnout změny bez ztráty, což je důvod, proč tolik lidí říká, že chtějí něco změnit, ale přesto zůstávají pořád stejní. Abych Johnovi pomohla, musela jsem přijít na to, co by mohla být jeho ztráta, ale napřed jsem potřebovala pochopit svou. Protože právě teď bylo všechno, na co jsem dokázala myslet, to, co včera večer udělal můj přítel.

Ten idiot!

Podívala jsem se na Johna a pomyslela si: Slyším tě, bratře.

Počkej chvilku, myslíte si možná. Proč mi tohle všechno vykládáš? Neměli by si terapeuti nechat svůj osobní život pro sebe? Neměli by být jen tabula rasa, nepopsaná tabule, nikdy neodhalit nic o sobě, být jen objektivní pozorovatelé, kteří nikdy své klienty nijak nepřezdívají – ani v duchu? Krom toho, neměli by terapeuti, ze všech lidí právě oni, mít svoje životy uspořádané?

Na jednu stranu ano. To, co se děje v místnosti terapeuta, by se mělo dít v zájmu klienta, a pokud terapeut není schopen oddělit svoje vlastní problémy od problémů těch, kteří za ním chodí pro pomoc, měl by si bezpodmínečně najít jinou práci.

Na druhou stranu, tohle – právě tady, právě teď, mezi vámi a mnou – není terapie, ale příběh o terapii: jak se uzdravujeme a kam nás to vede. Jako v pořadech na National Geographic Channel, které zachycují embryonální vývoj a narození vzácných krokodýlů, tak já chci zachytit proces, ve kterém lidské bytosti snažící se o svůj vývoj narážejí na své skořápky, dokud tiše (ale někdy hlasitě) a pomalu (ale někdy úplně náhle) neprasknou a neotevřou se.

Takže i když možná představa, jak sedím v pauzách mezi sezeními a po uplakaném obličeji mi stékají další slzy černé od řasenky, není úplně příjemná, právě tak tenhle příběh o několika bojujících lidech, se kterými se seznámíte, začal. S řasenkou stékající po uplakaném obličeji – mou vlastní lidskou slabostí.

Terapeuti se samozřejmě vypořádávají s každodenními výzvami života stejně jako všichni ostatní. Tahle obeznámenost je ve skutečnosti kořenem toho spojení, jež vytváříme s cizími lidmi, kteří se nám svěřují se svými křehkými příběhy a tajemstvími.

Ve výcviku se učíme teorie a nástroje a techniky, ale pod naší těžce vydobytou odborností šumí ještě to, že víme, jak moc těžké je být člověk. Čímž chci říct, že stejně každý den pracujeme na sobě – na svých vlastních slabostech, svých touhách a nejistotách, na svých vlastních příbězích. Ze všech mých oprávnění k tomu, abych pracovala jako terapeut, je tím nejvýznamnějším to, že jsem právoplatným členem lidské rasy.

Ale projevení téhle lidskosti je jiná věc. Jedna kolegyně mi vyprávěla, že když jí její lékař zatelefonoval, že její těhotenství není životaschopné, stála zrovna ve Starbucks a rozplakala se. Náhodou ji tam zahlédla jedna z jejích klientek, zrušila příští návštěvu u ní a nikdy se už nevrátila.

Vzpomínám si, že jsem jednou slyšela, jak spisovatel Andrew Solomon vyprávěl příběh o manželském páru, se kterým se setkal na konferenci. V průběhu se mu postupně manžel i manželka, nezávisle na sobě, svěřili, že užívají antidepresiva, ale nechtějí, aby to ten druhý věděl. Ukázalo se, že v jednom domě schovávají ty samé léky. Nehledě na to, jak hodně jsme jako společnost otevření, pokud jde o dříve soukromé záležitosti, na emocionálních problémech stále lpí strašlivé stigma. Prakticky s každým mluvíme o svém fyzickém zdraví (dovede si někdo představit, že by před sebou manželé schovávali léky na pálení žáhy?), dokonce i o sexuálním životě, ale zkuste začít mluvit o úzkosti nebo depresi či nezvladatelném zármutku a výraz na obličeji toho, s kým mluvíte, vám dá jasně najevo: Z toho mě vynech a začni s tím hned.

Ale čeho se tolik bojíme? Není to, jako bychom nahlédli do těch tmavých koutů, cvakli vypínačem a našli tam pár švábů. Motýli mají také rádi tmu. Na těch místech bývá krása. Ale musíme se tam podívat, abychom ji uviděli.

Moje práce, práce terapie, spočívá v dívání.

A to nejen s mými klienty.

Málo známý fakt: terapeuti chodí k terapeutům. Vlastně se od nás požaduje, abychom k nim chodili během svého výcviku, je to součást lekcí požadovaných k udělení licence, abychom tak z vlastní zkušenosti věděli, co budou zažívat naši budoucí klienti. Učíme se, jak přijmout zpětnou vazbu, zvládat rozpaky, uvědomovat si slepá místa a objevovat působení svých příběhů a chování na nás samé a na ostatní.

Ale pak získáme licenci, lidé přicházejí žádat radu od nás a… my pořád ještě chodíme na terapii. Ne setrvale, ne nutně a většina z nás sedá během naší kariéry na pohovce někoho jiného, částečně proto, abychom měli místo, kde můžeme mluvit o emocionálním působení práce, kterou děláme, ale částečně také proto, že život je, jaký je, a terapie nám pomáhá postavit se démonům, když se rozhodnou nás navštívit.

A že to dělají, protože démony má každý – velké, malé, staré, nové, tiché, hlasité, jakékoliv. Tihle společní démoni jsou svědectvím o skutečnosti, že se nakonec nijak nelišíme od ostatních. A právě s tímto vědomím dokážeme se svými démony vytvořit jiný vztah, vztah, ve kterém se už nepokoušíme ospravedlnit svůj únik před nepříjemným vnitřním hlasem nebo otupit své pocity odváděním pozornosti prostředky, jako je příliš mnoho vína nebo jídla, nebo hodinami strávenými na internetu (tuto aktivitu jeden z mých kolegů nazývá „nejúčinnější volně dostupný krátkodobě působící prášek na bolest“).

Jedním z nejvýznamnějších kroků v terapii je pomoci lidem převzít odpovědnost za nepříjemné situace, ve kterých se právě ocitli, protože jakmile si uvědomí, že mohou (a musí) tvořit své životy, jsou na cestě ke změně. Často jsou ale klienti přesvědčeni o tom, že většinu jejich problémů tvoří okolnosti nebo různé situace – jinými slovy, jsou externí. A když ty problémy způsobuje někdo nebo něco jiného, nějaká věc tam venku, proč by se trápili tím, že by se měnili? I kdyby se rozhodli dělat věci jinak, nebyl by zbytek světa pořád stejný? Je to opodstatněný argument. Ale tak život obvykle nefunguje.

Vzpomínáte si na Sartrův slavný citát: „Peklo jsou ostatní lidé“? Je to pravda – svět je plný obtížných lidí (nebo, jak by řekl John, idiotů). Vsadila bych se, že byste jen tak z hlavy dokázali vyjmenovat aspoň pět opravdu obtížných lidí – některým se pečlivě vyhýbáte, jiným byste se důsledně vyhýbali, kdyby neměli stejné příjmení jako vy. Ale někdy – mnohem častěji, než si hodláme připustit – jsme ti obtížní lidé my.

Tak to je – někdy to peklo jsme my.

Někdy jsme my příčinou všech svých obtíží. A když dokážeme vykročit ze svých způsobů, stane se často něco ohromujícího.

Terapeut nastavuje klientům zrcadlo, ale často je to i naopak – klienti nastavují zrcadlo terapeutům. Terapie ani zdaleka není jednostranná; odehrává se v paralelním procesu. Každý den naši klienti otevírají otázky, které si potřebujeme promyslet i sami pro sebe. Pokud dokáží sami sebe vidět díky naší reflexi jasněji, pak i my vidíme sebe jasněji díky jim. To se děje terapeutům, když poskytují terapii, a děje se to i našim terapeutům. My jsme zrcadla odrážející zrcadla odrážející zrcadla, ukazujeme jeden druhému, co ještě nejsme schopní vidět.

Což mě přivádí zpátky k Johnovi. Dnes už na nic z toho nemyslím. Pokud jde o mě, byl to těžký den s obtížným klientem, a aby bylo všechno ještě horší, viděla jsem se s Johnem hned po mladé novomanželce, která umírala na rakovinu – což nikdy není ideální čas k tomu, abyste se viděli s kýmkoliv, ale zvlášť ne potom, co jste se moc nevyspali a vaše svatební plány právě vyhučely komínem, a víte, že vaše bolest je triviální ve srovnání se smrtelně nemocnou ženou, a také vnímáte (ale ještě si neuvědomujete), že to není ani trochu triviální, protože se ve vás odehrává něco kataklyzmatického.

Mezitím asi tak kilometr daleko, v starobylé cihlové budově postavené v úzké jednosměrné uličce, se svým klientům věnoval také terapeut jménem Wendell. Chodili k němu jeden po druhém, usedali na jeho pohovku čelem k rozkošné zahradě, mluvili o stejných věcech, o jakých se mnou mluvili mí klienti v jednom z horních pater skleněné výškové kancelářské budovy. Wendellovi klienti se s ním vídali celé týdny či měsíce, nebo možná dokonce i roky, ale já jsem se s ním teprve měla setkat. Vlastně jsem o něm ještě ani neslyšela. Ale to se mělo změnit.

Měla jsem se stát Wendellovým nejnovějším klientem.

Konec ukázky

Table of Contents

První část

1 Idioti