Claire Lombardo: Nejhezčí dny našich životů

Copyright © 2019 by Claire Lombardo

All rights reserved

Translation © Lenka Faltejsková, 2021

ISBN 978-80-249-4444-9

Pro mámu a tátu

Sally a Tonyho Lombardovy

POTOMSTVO

15. dubna 2000

O šestnáct let dříve

Ostatní lidé ji zmáhali. Možná zvláštní u ženy, která přidala čtyři bytosti k vesmíru své vlastní zdráhavé vůle, ale prostě to tak bylo: Marilyn vadila nepříjemná blízkost těl, na něž neměla vliv a jež nechápala; těl, která nemusela. A vadila jí právě teď, když stála za kmenem jinanu, kde se ukrývala před svými hosty. Vždycky byla dobrá hostitelka, ale nesmírně ji to vyčerpávalo, všechny ty roky s otcovými zámožnými klienty a pak s manželovými suchopárnými kolegy; s temperamentními kamarády jejích dětí; s momentálními sousedy a věčně se měnící základnou klientů. A přece to dnes absolvovala znovu. Na své zahradě měla přibližně stovku v podstatě cizích lidí ve formálních úborech, kteří se neustále pohybovali. Opilí hosté slavili sňatek její nejstarší dcery Wendy. Hosté, o něž se měla dnes večer postarat, přestože toho sama měla na talíři dost – tedy ne doslova, protože k tomu, aby si nabídla z pohoštění na třech extra dlouhých stolech, se nějak nedostala. Na onom pomyslném talíři měla čtyři dívky, které zkrášlovaly trávník v letních pastelových šatech s puntíky a za jejichž dnešní přítomnost byla zodpovědná biologicky i společensky. Plody jejího lůna, které do něj opakovaně zaséval milovaný manžel, jenž nebyl momentálně k nalezení. Stala se matkou neúmyslně, zplodila sérii dcer s různým odstínem barvy vlasů a různým stupněm nejistoty. Ona sama, Marilyn Sorensonová, bývalá Connollyová, představovala houževnaté potomstvo z psychosociálně pochybné irsko-katolické rodové linie, bohaté na peníze a tragédie. Momentálně byla právě tak funkční, jak jen mohla být: s krásnými špinavě blond vlasy, schopností konverzovat o literární kritice i o životech svých dětí, oblečená ve vypasovaných pouzdrových šatech tmavě zelené barvy, které odhalovaly atletickou křivku jejích lýtek a pihovatá ramena. Lidé ji dramaticky titulovali jako matku nevěsty a ona se pokoušela své úloze dostát, zastírala, že se soustředí téměř výhradně na rozpoložení svých dětí, z nichž se zřejmě žádné tento konkrétní večer nebavilo.

Možná se normálnost dědí ob generaci, podobně jako holohlavost. Z Violet, její druhorozené, krásné brunetky v hedvábném šifonu, zcela netypicky táhl už od snídaně alkohol. U Wendy bylo vždycky proč si dělat obavy, přestože dnes zas tak ztrápeně nepůsobila, buďto protože se právě provdala za muže, který má bankovní účty na Kajmanských ostrovech, nebo protože je, jak hlasitě prohlašovala, „její životní láska“. A pak Grace a Liza, které od sebe dělilo devět let, ale obě byly stejně nevyrovnané. Ta první byla ostýchavá a nedovyvinutá žákyně první třídy, ta druhá neměla žádné kamarády a právě ukončovala druhý ročník na gymnáziu. Jak je možné, že člověka, kterého si vypěstujete z vlastního těla, ze své živé tkáně, najednou nemůžete poznat?

Normálnost je sociologicky vzato dost sporná věc.

Gracie ji objevila v úkrytu pod stromem. Nejmladší dceři bylo skoro sedm, což byl dost nesnesitelný věk, a do chvíle, kdy opustí domácnost, zbývalo ještě moře času. Pořád byla natolik dětská, že se uprostřed noci pokoušela vlézt si k matce do postele. To by zas tak nevadilo, kdyby oba její rodiče byli oblečení. Tak to měla Marilyn téměř odjakživa, úzkost ji pobízela vyhledat zvířeckou útěchu v manželově náruči.

„Broučku, co kdybys šla najít…“ Zaváhala. Jiné děti na svatbě nebyly, leda batolata, a nechtěla podporovat Gracinu už tak dost rozbujelou a antisociální lásku k psům tím, že by ji poslala hrát si s Goethem. Jenomže potřebovala chvilku pro sebe, jen pár vteřin, nadýchat se chladného podvečerního vzduchu. „Běž najít tatínka, miláčku.“

„Jenomže já ho právě nemůžu najít!“ ohradila se Grace dětsky nedůtklivým tónem.

„Tak se víc snaž.“ Shýbla se a políbila dceru do vlasů. „Potřebuju chviličku pro sebe, kuřátko.“

Grace poslechla. Už se stavila za Wendy. Už se houpala s Lizou na houpačce na verandě, než její sestru zaujal kluk v obleku a v teniskách; už přemluvila Violet, aby jí dala čtyřikrát loknout šampaňského z noblesní úzké sklenky. Už neměla za kým jít.

Bylo zvláštní muset se tenhle víkend dělit o rodiče s ostatními, mít doma v Oak Parku všechny sestry. Otec ji někdy nazýval „jediným jedináčkem na světě, který má tři sourozence“. Trochu ji popouzelo, že se sestry roztahují na jejím území. Uklidňovala se jako obvykle ve společnosti Goetheho. Zalezla si s ním pod fialově kvetoucí keře a hladila ho po ježaté srsti a po té části zadku, která vypadala jako naondulovaná.

Liza měla trochu výčitky, když viděla, že její sestra vyhledala útěchu u psa, zatímco ona ji našla v ústech cizího kluka. Jenomže ten kluk chutnal jako kouřová whisky a prsty jí dělal na vnitřní straně stehna cosi, co ji přimělo odvrátit se a usoudit, že se Grace o sebe postará. Soběstačnost se vždycky hodí, a čím dřív se ji člověk naučí, tím líp.

„Pověz mi něco o sobě,“ vyzval ji a přejel prsty po titěrných krajkových tangách, která si vzala v naději, že přesně k takové příležitosti dojde.

„A co bys chtěl vědět?“ zeptala se. Vyznělo to trochu nepřátelsky, umění flirtovat zatím moc neovládala.

„Jste čtyři?“ zeptal se. „Jaký to je?“

„Hormonální peklo. Maraton nevyrovnanosti a vlasové kosmetiky.“

Zaskočeně se usmál a ona se směle předklonila a políbila ho.

Violet snad ještě nikdy nebyla tak opilá. Seděla zhroucená a sama u jednoho ze stolů, od nějž ostatní hosty zřejmě vypudila. V kratičkých šumivých záblescích se jí vybavoval předchozí večer: bar, kde se dřív hrály kuželky; její modrooký společník s hypermobilními lokty a atletickým sevřením stehen vzadu v kombíku jeho matky; jak vydávala zvuky, aniž si uvědomovala, že vycházejí z jejích úst, syrové sténání pornohereček. Udělal se jako první – později cítila, jak z ní vyklouzává, když si přelezli zpátky na přední sedadlo – a pak to s neuvěřitelnou pozorností dokončil, takže se poprvé v životě udělala i ona. A pak se nechala vysadit ulici od domu rodičů pro případ, že by Wendy ještě nespala.

Pozorovala sestru ve svatebních šatech Gucci s hlubokým výstřihem. Brala si akademika z bohaté rodiny. Novopečený manžel ji otáčel do kolečka na melodii písničky „Lásku nesmíš uspěchat“. Wendy byla snad poprvé úspěšnější než ona. Byla veselá a krásná a otáčela se kolem dokola, zatímco Violet seděla sama u stolu, opilejší, než by bylo příjemné, ukusovala z ještě nerozkrájené focaccie a utírala si olej o spodničku. Přesto se na sestru trochu usmála, na Wendy, která netušila, že má na saténové vlečce skvrny od trávy. Představovala si, jak k ní přistoupí a pošeptá jí: Kdybys věděla, s kým jsem byla v noci, zabilo by tě to.

Wendy sledovala, jak Milese, který se na ni přes rameno omluvně usmál, táhne pryč jeho malý bratranec, který jim nesl prstýnky. Vyžádal si ho jako doprovod ke stolu s dortem.

„Tady se nám někdo zacvičuje na tatínka,“ ozvalo se vedle ní. Známá z Milesovy strany, nějaká realitní agentka, co připomínala silikonovou figurínu. Lidé, kteří se momentálně shromáždili u nich na trávníku, měli dohromady větší hodnotu než hrubý domácí produkt středně velké země. „Dobře že jste tak mladá. Máte spoustu času k rozvětvení rodokmenu.“

Zdálo se to neomalené z mnoha důvodů, Wendy tedy laskavě odpověděla: „Kdo říká, že chci rozmělnit svůj podíl mezi hejno dětí?“

Žena se zatvářila zděšeně, ale Wendy s Milesem těmihle vtipy žili, směli tyhle vtipy dělat, protože oběma bylo úplně fuk, jestli si někdo myslí, že je Wendy zlatokopka. Záleželo jenom na tom, co věděli oni dva – že ještě nikdy nikoho nemilovala tak vášnivě jako Milese Eisenberga, a on její lásku nějakým velkolepým vesmírným zázrakem opětoval. Teď je z ní Eisenbergová. Patří do jedné z třiceti nejbohatších rodin v Chicagu. A může zamést, s kým se jí zachce.

„Mám v plánu všechny přežít a zbytek života strávit v nechutném přepychu,“ prohlásila. Vstala ze židle a šla svému novopečenému manželovi urovnat kravatu.

Stromům se náramně dařilo. David se díval, jak jejich nádherné velké listy vrhají roztančené stíny na trávník, kam se před svatbou snažili z estetických důvodů nepouštět psa. Ráno s Marilyn vstávali časně, oblékali přes pyžamo pláštěnku a chodili ho venčit, místo aby jen otevřeli zadní dveře jako jindy. Sledoval, jak se nohy pronajatých stolů a židlí zarývají do dokonalého trávníku, jak se obalují nákladně pohnojenou drnovou pokrývkou, až se v něm všechno svíralo. Goethe si užíval návrat na zahradu jako čerstvě propuštěný trestanec, přecházel po svěže zeleném území s majetnickým sebevědomím zahradníka. David se nadechl vlhkého vzduchu – kdyby přišel déšť, snad by se hosté rozešli dřív. Žasl nad čirým množstvím lidí, kteří se mohou nashromáždit za jeden život, nad počtem cizích tváří na jeho zahradě. Vybavil si Wendy jako malou, když ještě bydleli v Iowě. Vzpomínal, jak se přikradla na verandu, kde se houpal s Marilyn na rozvrzané cedrové houpačce, vmáčkla se mezi ně a už v polospánku zamumlala: jste mí kamarádi. Silně ho to dojalo. Stál tam a připadal si stejně nemístně jako před čtvrt stoletím, než se vzali, když se mu jednoho studeného prosincového večera přitiskla Marilyn pod jinanem na prsa. Očima přelétl shromážděné, to splývající moře pastelových jarních odstínů. Konečně našel svou ženu, maličkou pevnost v tmavě zelených šatech: ukrývala se přímo pod jinanem. Proklouzl podél plotu, dostal se až k ní a tázavě jí položil ruku na záda. Instinktivně se o ni opřela.

„Pojď se mnou,“ řekl a zatáhl ji do stínu za kmenem. Tam ji přitáhl k sobě a zabořil jí tvář do vlasů.

„Miláčku,“ vydechla znepokojeně. „Co se děje?“

Přitiskl jí tvář ke krku, vdechoval teplou vůni šeříku a mýdla. „Chybělas mi,“ zašeptal.

„Lásko moje.“ Pevně ho objala a vzala ho za bradu, aby se jí musel podívat do očí. Políbil ji na rty, pak na tvář, na čelo a pod lícní kost, kde cítil její pulz. Pak znovu na rty. Usmívala se, rty jí zčervenaly. Začala ho líbat a všechno zmizelo. Tohle bude vždycky důležitější než všechno ostatní: nazlátlé teplo jeho ženy, žár jejich vzájemného zoufalství. Dvě těla, která nacházejí útěchu jediným způsobem, jaký znají, řečí rtů, jeho dlaní na její páteři, jejími zády opřenými o kmen, v tom následném tichu, které se rozhostilo, když se spojili, dokud se neodtáhla a neusmála se na něj. „Hlavně ať nás nepřistihnou holky.“ A pak se k němu opět přitiskla.

Ale pochopitelně to viděly. Všechny čtyři své rodiče sledovaly z různých míst na trávníku. Všechny nejprve znepokojila jejich nepřítomnost na hostině, probudila v nich majetnické pocity z dětství, nalézání útěchy v blízkosti těch, kdo vás stvořili, těch, kteří s námi budou vždycky svázaní, za všech okolností. Každá z jejich čtyř dcer na chvíli přestala v tom, co právě dělala, a pozorovala je, to zářivé a nevyzpytatelné těleso, které jejich rodiče představovali. Vyzařovalo víc lásky, než se zdálo přípustné.

ČÁST PRVNÍ

JARO

PRVNÍ KAPITOLA

Violet se naučila Wendy vyhýbat. Svého času bývaly nerozlučné, už dávno se ale omezovaly výhradně na povinné styky. Předpokládala, že ji sestra pozvala na oběd, protože od ní buďto něco potřebuje, nebo chce zdlouhavě probírat nějakou novou existenciální krizi. Vůbec ji nezajímá, že někteří lidé vedou rušný život a nemají čas na frivolní obědy v restauraci West Loop.

Šlo o podnik velmi žádaný a pro ni velmi nevhodně situovaný. Nezbylo jí než využít parkovací obsluhu, přestože byla středa, dvě hodiny odpoledne. V 15.30 totiž měla vyzvedávat Wyatta ze školky. To byla taky výmluva, kterou sestře hodlala naservírovat: Mám dvě děti a jejich život a vyzvednutí ze školky závisejí na mně. Bylo to samozřejmě podlé. A samozřejmě že Wendy hledá útěchu v dramatech a pití v poledne kvůli všemu, co nemá, kvůli tomu, že nedostudovala, kvůli Milesovi, protože na traumata pokaždé vyhraje.

Violet se štípla do kořene nosu, aby zapudila blížící se migrénu. Zvažovala dát si sklenku vína. Wendy určitě objedná celou láhev. Sestra měla – přes své nedostatky – prvotřídní vkus, pokud šlo o víno a cit pro jemnou škálu taninů a kyselosti. Baleríny ji tlačily do pat. Pokaždé podlehla nutkání před sestrou se blýsknout. Většinou jezdila pro děti jen v drahém sportovním oblečení, zato dnes si vzala půvabnou hedvábnou halenku se zvonovými rukávy a úzké džíny, které jí byly líp, než když se narodil Eli.

Snažila se vybavit si, kdy se setkala se sestrou naposledy. Zřejmě na Druhé díkůvzdání, každoroční a otřesně nevypočitatelné haló u rodičů. Čili před čtyřmi měsíci. Napadlo ji, jak je to absurdní vzhledem k tomu, že s Wendy bydlí dvacet minut od sebe. Vzhledem k tomu, že spolu skoro deset let obývaly jeden pokoj. Vzhledem k tomu, že Violet se během nejtemnější etapy svého života nastěhovala k Wendy s Milesem. Vzhledem k tomu, že byly koneckonců v podstatě dvojčata, dělil je od sebe necelý rok.

„Madam? Potřebujete s něčím pomoct?“ ozval se mladík, který zastával parkovací obsluhu.

„Jen se snažím trochu duševně připravit,“ opáčila a on se usmál.

„Kdybyste potřebovala zachránit, mávněte na mě a já tam přijdu oznámit, že vám někdo ukradl auto.“ To s ní flirtuje? Skutečný zachránce.

„Budu si to pamatovat.“ Vylovila z kabelky další desetidolarovku a vtiskla mu ji do dlaně. Nějak se z ní stal jeden z těch lidí, kteří všechno zdůrazňují peněžní transakcí. Bez váhání si peníze vzal. „Držte mi palce,“ vydechla a on mrkl – mrkl! Na ni! Když vcházela do restaurace, napadlo ji, že se jí možná dívá na zadek. Doufala, že nebude moc zklamaný. Hosteska ji vedla ven na terasu a Violet okamžitě zalitovala, že si nevzala svetr. Vzápětí tu myšlenku zapudila jako tragicky mateřskou. Wendy seděla u stolu vzadu v rohu, určitě proto, aby mohla kouřit a neobtěžovala ostatní hosty, přestože tu žádní nebyli. Byl totiž začátek chicagského jara a venku stěží patnáct nad nulou.

Na protější židli zahlédla něčí temeno. Zřejmě nějaký mladík – leda by Wendy procházela experimentální fází a spřátelila se s nějakou jogínkou ze svého čakra kurzu, která se nemůže rozhodnout pro pohlaví. Cítila se zvláštně dotčená. No jistěže ji Wendy nepozvala na oběd jen ve dvou: mělo ji napadnout, že půjde o předváděčku ve stylu „koukni, co teď zrovna dělám“. Celé to má podtrhnout, jak je Violetin život nudný v porovnání s Wendy, která chodí na tantrickou jógu s nějakou androgynní holkou.

Jenomže jakmile se dostala blíž, okamžitě si pomyslela: Tohle ne!

Když se vracela autem domů, poté co dala mladíkovi, který pro ni zaparkoval, potřetí spropitné, vybavila si ten náhlý tlak na prsou, to zhmotňování čehosi. Ne že by ho poznala. Tak by to nenazvala. Nešlo o nic poetického, žádný úder blesku mezi spánky, žádný led v žilách. Stěží ho zahlédla, protože se jen napůl pootočil, takže neviděla víc než jeho levé ucho a obrys nosu. Ale na nějaké molekulární úrovni to očividně stačilo. Nebylo to ono biologické rozpoznání, jako když se narodili Wyatt a Eli, přesto se projevilo velmi silně, ostrým stahem dělohy, až se málem předklonila. Takže ne že by ho poznala, spíš ho vstřebala. Teprve poté co z restaurace utekla, před sestrou a před tím člověkem, kterého před patnácti lety porodila – chlapcem, jemuž teď spadala do očí tmavá ofina –, si v duchu přehrávala všechno, co mohla Wendy říct. Dramatická prohlášení jako ve filmu: Jak jsi mi mohla něco takového udělat! S tebou jsem skončila, ty jedna psychopatko! Jak se opovažuješ, jak se opovažuješ, jak se opovažuješ! A všechny důvody, které by ospravedlňovaly, že zmizela dřív, než mu doopravdy uviděla do tváře.

Než Wendy vyrazila na dobročinný večírek nadace Lurie, dostala chuť dát si na terase cigaretu s Milesem. Z bytu vyšla zadním vchodem, v ruce láhev vodky, šaty vykasané ke kolenům, protože se rozhodla pro nepraktické černé, které měly střih mořská panna. Jednu parliamentku už měla mezi rty, druhou položila na stůl.

„Tak to dneska dopadlo, přesně jak se dalo čekat. Violet práskla do koní, než jsem je stačila představit.“ Zapálila si a vzdychla. „Potřebuju tvoje rozhřešení. Předtím jsem nevěděla, co dělám, ale ten kluk je vážně fajn. Líbil by se ti.“

Miles neodpověděl.

„Mám ty nejpitomější šaty. Tvé matce by se líbily.“ Zaklonila hlavu. „Včera jsem se viděla s tátou. Důchod asi moc nezvládá. Vyprávěl mi, že se chystá pozorovat ptáky. Dovedeš si ho představit? Nevěřím, že by vydržel chvíli sedět v klidu.“

Dělala to tak od té doby, co zemřel. Chodila s ním rozmlouvat – s jeho nehmotným otiskem, který někdy cítila, ale většinou ne, tak jako dnes. Opřela se v křesle a potáhla z cigarety.

„Dneska večer to bude otřesný,“ pronesla po minutě. „Supi už se nejspíš slétli. Snad nikoho nerozsápou. Já osobně nic neslibuju.“ Vzhlédla k obloze, jestli nespatří nějaké vesmírné znamení, že ji slyší. Neviděla nic. Bylo zataženo, obloha šedá, hvězdy ještě nevyšly. Zvedla cigaretu do míst, kde si myslela, že by tak mohl být, a vyfoukla tím směrem kouř. „Doufám, že jsi na mě pyšnej,“ pronesla po chvíli. „Fakt se to snažím zvládat, víš?“ Nějak se jí dařilo žít bez něj už skoro dva roky. Zapálila si druhou cigaretu. „Teď bych tě chtěla políbit do loketní jamky,“ zašeptala téměř neslyšně, protože sousedi někdy nechávali otevřená okna. „Místo toho si budu muset najít nějakého dědice řeckého magnáta a nechat se od něj trochu zpustošit. Ne moc, slibuju. Kurva fix, miláčku, tolik mi chybíš.“

Ještě párkrát vydechla kouř, vyprávěla mu o svém otci a o všem, co ten den dělala. Když jí zbýval poslední šluk, provedla svůj malý rituál – zhluboka potáhnout a vydechovat s kouřem slova miluju tě pořád dokola, dokud jí nedojde dech.

O pár hodin později jí položil mladý muž ve smokingu ruku na levé ňadro. Vmáčkla mu koleno mezi stehna a on se zapotácel a narazil do stolu, čímž pobořil naaranžované kaly.

„Opatrně,“ varovala ho.

„Moje chyba,“ opáčil. Po bližším prozkoumání se ukázalo, že je to spíš chlapec než muž. Představil se jako Carson, čemuž se zasmála, ale když se zatvářil dotčeně, vydávala to za nervozitu a odtáhla ho po chodbě.

Konec ukázky

Table of Contents

POTOMSTVO

ČÁST PRVNÍ JARO

PRVNÍ KAPITOLA