Nebe nad Kilimandžárem

Anne Jacobsová alias Leah Bach

IKAR

Anne Jacobs  als  Leah Bach

DER HIMMEL ÜBER DEM KILIMANDSCHARO

Copyright  ©  2019 by Blanvalet in der Verlagsgruppe Random House GmbH

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design  © by Johannes Wiebel / punchdesign

Jacket Illustration  © by Shutterstock.com

Translation  ©  2021 by Rudolf Řežábek

ISBN  978-80-249-4424-1

Část I

Květen 1880

Charlotta si celé roky vybavovala každičkou podrobnost toho dopoledne: vůně starého domu, rozhovory a hádky, prach ve sklepě na zavařovacích sklenicích s marmeládou. V paměti si uchovala i jabloně, z jejichž větví vítr odnášel květy jako narůžověle bělostné vločky, stejně jako kamenně nehybný obličej dědečka ve zšeřelé, mlčící místnosti. Toho dne se stalo něco neuvěřitelného, co od základu změnilo život desetileté dívky.

Probudila ji moucha. Hloupá masařka, která ji lechtala na spánkem prohřáté tváři. Ucítila na kůži maličké nožičky a s neskrývaným odporem se rychle ohnala rukou. Moucha vzlétla, s hněvivým bzučením kroužila nad postelemi a dvakrát narazila do tapety, což znělo, jako by někdo prstem energicky zaklepal na stěnu. Mělo ji to vlastně otupět, ale bzučela prostě dál a znenadání zmizela mezi zelenými závěsy na oknech. Venku se už rozednilo.

Charlotta si přetáhla cíp peřiny přes obličej a přitulila se ke Kláře, která vedle ní – celá zrůžovělá – slastně podřimovala. Klára byla její oblíbená sestřenka, nejméně o dva roky mladší než ona; kdykoli navštívily prarodiče, Charlotta spala v Klářině posteli. To bylo na těch návštěvách nejkrásnější. Charlotta dokonce ochotně chodila spát se slepicemi, jen aby si mohla s Klárou ještě šeptat, vyprávět příběhy nebo pošetilé žertovné historky. Další dvě postele v úzkém pokojíku patřily starší sestřenici Ettje a tetě Fanny. S těmi Charlotta nechtěla v žádném případě ležet. Ettje ve spánku skřípala zuby a občas kolem sebe tloukla pažemi a kopala nohama. Kromě toho už pravidelně menstruovala a pokaždé hrozně naříkala, když k tomu došlo, čímž kolem sebe šířila strach a úzkost. Sdílet postel s tetou Fanny by bylo ještě strašnější; ta si večer lehla jako prkno na záda, paže zkřížila na břiše a ve stejné poloze se zase ráno probudila. Jakmile šla teta Fanny spát, nesmělo se v pokojíku už ani špitnout. Chichotání, nebo dokonce smích byly zcela zakázány. Jednou teta vstala a se svítilnou v ruce k nim přistoupila jako bílé strašidlo, aby Kláře uštědřila pohlavek. Takový trest si stejně tak zasluhovala i Charlotta, ale teta Fanny nenašla odvahu ji udeřit, protože by to její papá nestrpěl. Odnesla to tedy nebohá Klára, její vlastní dcera.

Charlotta zavřela oči a pokusila se poslouchat Klářin pravidelný dech, aby ji tak následovala do spánku, ale ne a ne se jí to podařit. Pravděpodobně za to mohlo ranní světlo pronikající trhlinami v závěsech a opatřující vybledlou zeleň stříbřitými okraji. S tichým povzdechem se znovu otočila na záda, samozřejmě velmi opatrně, aby nevzbudila Kláru. Možná je přece jen dobře, že se z toho snu probudila; beztak by už znovu neviděla plachetnici na nekonečně rozlehlém oceánu, protože sen se nikdy nezdá dvakrát. A navíc byl sice krásný, ale i smutný, takže se skoro rozplakala. Majestátní trojstěžník, který s plachtami nadouvajícími se až k prasknutí brázdil vlny, odnášel od ní rodiče a bratra stále dál a dál, každý den, každou hodinu se vzdálenost mezi nimi zvětšovala. Pluli do Indie, kde bydleli maminčini rodiče, do země plné slunce a snědých lidí, kde rostliny tajuplně voněly a na rybnících se pohupovaly perleťově zbarvené květy, usměvavé a krásné jako lidské tváře. Jak se doprošovala a žadonila, aby ji vzali s sebou, ale maminka se nenechala obměkčit. Charlottu odvezli k prarodičům do Leeru, nákladní loď není vhodné místo pro desetiletou dívku, i když je kapitánem její tatínek. Sedmiletý bratr Jonny se však směl plavit – protože to zkrátka je kluk.

Maminka usedavě plakala, když dědeček odvážel Charlottu do Emdenu. I Jonny při rozloučení bulil; ten hlupák by mnohem raději jel do Leeru, protože tam by si mohl hrát s Paulem. Tatínek zvedl Charlottu do výšky a na místě se s ní zatočil, takže se vznášela vzduchem jako pták, a přitom se smál. Příště už může plout s nimi – to jí svatosvatě slíbil.

Naproti v posteli Ettje natáhla paže; ospale zívla a zaťala pěsti.

„Ještě spíte?“ zasípala po ránu zastřeným hlasem. „Nemyslete si, že můžete lenošit jen proto, že dnes není škola. Zítra jsou svatodušní svátky, všechno se tu bude jenom lesknout.“

Ettjin kulatý obličej lemoval krajkový noční čepec, který původně patřil babičce. Sestřenka se domnívala, že si tak lépe chrání vlasy a že jí tak naroste – jak vroucně doufala – bujná hříva. Ettje měla tmavě plavé, zacuchané vlasy, které si na noc splétala do copu; když je přes den nosila rozpuštěné, spojovaly se jí do tenkých pramínků, které mohla po libosti kartáčovat – stejně se znovu vytvořily.

„Jsem už dlouho vzhůru! Déle než ty!“ chlubila se Charlotta, zatímco Klára vedle ní trochu odsunula přikrývku a tiše zívla. Při všem, co Klára dělala, si počínala tiše jako myška; dokonce ani při chůzi ji skoro nebylo slyšet. Bylo to zvláštní, protože měla zkrácenou levou nohu a ani chodidlo nebylo v pořádku – bylo příliš zavalité a tvarem vůbec nepřipomínalo nohu.

„Tak to jsi už dávno mohla přinést z kuchyně teplou vodu na umytí!“ řekla vyčítavě Ettje.

„Proč já?“

„A proč ne? To sis myslela, že to každý den udělám za vás? Stačí, že musím Kláře pořád všechno tahat pod nos.“

„Nech Kláru na pokoji!“ zareagovala rozzlobeně Charlotta.

Vstala z postele a přehodila si přes dlouhou noční košili maminčin modrý vlňák. Když chtěla přinést džbán s vodou, musela přelézt přes dřevěnou cestovní bednu. Právě v ní se nacházela skutečná příčina špatné Ettjiny nálady – byly to Charlottiny krásné šaty, boty a spodní prádlo, ale i hračky, několik knih a dvě panenky. Tak drahé věci ona nikdy nevlastnila, na to nebylo v domě penzionovaného faráře Dirksena, který musel živit svou ovdovělou dceru Fanny se třemi dětmi, dost peněz.

„Když přinesu vodu, umyju se jako první!“ ohlásila radostně Charlotta. „A potom Klára. Ty půjdeš poslední, Ettje!“

„Hlavně džbán nerozbij a nerozlij ani kapku, voda zanechává na schodech skvrny!“ zavolala za ní Ettje a otočila se na bok, aby si ještě trochu užila blaženého tepla v posteli.

Schody byly úzké a tmavé, ve vzduchu bylo cítit vosk na parkety a také trochu dědečkův dýmkový tabák. Charlotta oběma rukama tiskla džbán k břichu a bosými chodidly šátrala po jednotlivých stupních. Za nic na světě nechtěla drahocennou nádobu pomalovanou šeříkově modrými květy otlouct o stěnu nebo zábradlí. Nebylo divu, že se Klára na tuto práci nehodila – měla co dělat už jenom s tím, aby bez úhony sešla po schodech.

Dole v chodbě už bylo trochu světleji. Nad bíle natřenými domovními dveřmi byl totiž světlík; zato tady pořádně profukovalo a dlaždicová podlaha byla studená. Na komodě stály všelijaké hliněné hrnce se zavařovanými povidly a jinými dobrotami. Babička je asi přinesla ze sklepa, protože na barevných látkách, které je zakrývaly, byla šedá vrstva prachu. Zítra jsou svatodušní svátky, takže teta určitě upeče koláč, možná se bude podávat i šťavnatá pečínka.

Kuchyňské dveře byly naštěstí jen přivřené a skřípavě se otevřely, když do nich dívka zatlačila bosou nohou. Zaplavilo ji teplo a štiplavý pach ohně z kamen, trochu bylo cítit i kávu a svařené mléko. Babička stála před kamny, nadzvedla kulatý plát a prohrabávala oheň tak, až zasršely jiskry.

„Tak ony poslaly takového vrabčáčka?“ poznamenala a opět uzavřela netvora sršícího oheň v peci železnou deskou. „Hlavně dávej pozor, abys na schodech neklopýtla a nesvalila ses i se džbánem!“

„Já to zvládnu! Není to pro mě nic těžkého!“ ohradila se uraženě Charlotta a postavila džbán vedle kamen na podlahu.

„No tak se do toho pustíme!“

Babička Gréta uchopila naběračku a začala z „lodě“ nalévat horkou vodu do nádoby. Loď byla čtverhranná nádržka v kamnech, která se nanejvýš podobala chatrnému člunu, na němž se dalo veslovat po řece. Opravdová loď, které velel její otec, to rozhodně nebyla, na to byla nádržka příliš nemotorná a neohrabaná.

„Ach bože, to přece neunese,“ nechala se slyšet teta Fanny, která stála naproti u kuchyňského stolu a škrábala mrkev. „Určitě ten džbán upustí, matko. Škoda takové krásné nádoby. Hned zavolám Ettje…“

„Jen ji nech být!“ odvětila rázně babička a dolila studenou vodu. „A vyhoďte z kanafasu Paula, vždyť to vypadá, že bude spát až do svatodušního pondělí, když ho nikdo neprobudí.“

Babička Gréta převyšovala Charlottu jen o půl hlavy, ale zato byla rozložitá, svižně se pohybovala a měla silný hlas. Když zvážněla, měla úplně hladký obličej, jen tváře trochu povislé. Jakmile se ale zasmála – a to dělávala často –, její kůže se podobala zmačkanému papíru a rýsovaly se na ní tisíce drobounkých vrásek. Ačkoli byla tak malá, měla v domě hlavní slovo; ani dědeček se jí neodvážil odporovat, ačkoli dříve působil jako farář a i nyní ještě platil za respektovaného člověka pro všechny dobré luterány v Leeru.

Charlotta opatrně zvedla džbán, který teď byl velmi těžký, a navíc i dost plný.

„Jdi pomalu a nahoře ho dej Ettje, ať vám nalije vodu!“

Babička se znovu otočila ke kamnům, aby na nich posunula hrnec, a vypadalo to, že se o Charlottin boj s nádobou už dále nestará. Zato teta Fanny sledovala neteř ustaraným pohledem, dokonce přestala pracovat a z jejího výrazu se dalo poznat, že se co nevidět obává katastrofy. Na tom však nebylo nic neobvyklého – hubená, bledá teta se vždy tvářila, jako by měla už zítra stanout před posledním soudem. Teplá voda poprvé šplíchla na podlahu v chodbě, ale jenom proto, že dívce vběhl pod nohy hloupý šedivý kocour. Mokrá nadílka mu dopadla na hřbet, což ho k smrti vyděsilo a zmizel jako pára nad hrncem směrem ke kuchyni. Charlotta se musela na schodech dvakrát zastavit, protože téměř ztratila maminčin světlemodrý vlňák. Voda znovu vyšplíchla a dívka se pokusila utřít louži bosou nohou. Nahoře ve zšeřelé chodbě stál Paul v krátké noční košili u zábradlí a napjatě sledoval, jak sestřenice se džbánem udržuje rovnováhu. Když se i s břemenem dostala bez úhony nahoru, zatvářil se zklamaně.

„Začaroval jsem tě,“ ušklíbl se. „Teď ti ten džbán spadne.“

„Jdi pryč!“

„Spadne, spadne…“

Těsně před ní tajtrlíkoval a dělal všelijaké opičky a grimasy, ale neodvážil se do ní strčit, protože kdyby se nádoba opravdu roztříštila, měl by kvůli tomu velké mrzutosti.

„Máš žluté oči jako kocour!“ zvolal posměšně, když už stála přede dveřmi ložnice a on musel přestat vyvádět. „Kočičí oči, čertovské oči…“

Byla opravdu škoda, že tu nebyl její bratr Jonny, který byl dal Paulovi za vyučenou, i když je o dva roky mladší než bratranec. Charlotta by Paulovi také ráda jednu vlepila, ale musela držet džbán – a kromě toho je dívka, a ty se přece neperou.

V ložnici byly ještě zatažené závěsy, ale škvírou dopadal do místnosti jako úzký zlatý závoj sluneční paprsek. Když se Klára posadila na posteli, polechtal ji přímo na obličeji a donutil ji zamžourat.

„Ettje!“ zvolala potichu Klára k sestřině posteli.

„Pšt!“ napomenula ji Charlotta a zavrtěla hlavou. „Nech ji v klidu spát.“

Vzala z komody lavor a postavila jej na podlahu, aby se do něj dala snáze nalít voda. Poté musela pomoct Kláře se vstáváním. Těžká peřina jí spočívala na nohou jako olověné závaží, protože v noci se opět všechno peří sesunulo dolů. Sestřenici to dalo trochu námahy, aby si klekla na podlahu, ale nestěžovala si; stejně jako Charlotta namočila do lavoru žínku, aby si otřela obličej. Opláchla si teplou vodou ruce a paže, pak následovala prsa. Kvůli tomu si musela rozepnout a stáhnout noční košili, ale nikoli až přes břicho, to by bylo nevhodné. Všeho, co se nacházelo pod pupíkem, se v žádném případě nesměla dotýkat mokrou žínkou; tam bylo vůbec třeba sahat co možná nejméně. Jenom nohy bylo třeba umýt, ale pouze ke kolenům. Jednou týdně se děti koupaly, nejdřív dívky, potom chlapci, aby se voda na tělesnou očistu využila opravdu bezezbytku. Ale jen úplně malé děti při tom byly nahé, ty starší – i Charlotta – si nechaly na sobě košilku.

Klára měla světlou kůži, její prsa a paže připadaly Charlottě velmi průhledné a hubené, ale byly zcela normální a na rozdíl od nohy řádně rostlé. Obličej měla úzký, nos trochu příliš velký a modré oči orámované stíny – za to zřejmě mohla skutečnost, že byla dříve tak často nemocná. Neměla ovšem pihy jako Ettje, kterou tyhle tečky na čele a nose zlobily a už jednou se je pokusila přepudrovat bílou moukou. Moc to nepomohlo, hnědé skvrnky i nadále moukou prosvítaly, a navíc si od babičky vysloužila mlaskavý pohlavek. V domě Dirksenových se potravinami neplýtvalo – a už vůbec ne z marnivosti, která byla těžkým hříchem.

„Přála bych si takové vlasy jako ty,“ zašeptala Klára. „Tak husté a takové lokny.“

Vyždímala hadr, přehodila ho přes okraj lavoru a sáhla po Charlottině dlouhém copu. Nikdy na něj nebylo zapotřebí stuhy nebo spony; stačilo omotat konec kolem prstu, tak vzniklo očko, které udrželo cop zapletený.

„To si radši nepřej, při česání to hrozně tahá!“

„Jsou na dotek tak hebké a lesknou se modře.“

„Modře?“ zachichotala se Charlotta.

„Nejsou úplně modré, jen trochu, když na ně dopadá světlo. Černomodré. Stříbřitě modré…“

Charlotta vrhla na konec copu kritický pohled a zavrtěla hlavou. Zvedla ho, aby na něj dopadal mihotavý slunečný paprsek, který teď byl ještě trochu světlejší a širší. Přitom narazila kolenem do lavoru a voda vyšplíchla na podlahu. Klára polekaně ustoupila, aby si nenamočila košili.

„Co to tam vyvádíš?“ ozvala se Ettje z postele. „Utři to, Charlotto! Jestli voda prosákne mezi prkny, bude dole kapat do obývací místnosti.“

„Ta troška…“

„Tak dělej! A potom se oblečte. A koukejte sebou pohnout!“

Ettje vstala z postele, zběžně se podívala do poloslepého zrcadla na zdi a sama na sebe se ušklíbla. S láteřením zvedla lavor na prádelník a závistivě přihlížela, jak Charlotta otevřela dřevěné víko své bedny.

„Podívej, tohle by ti mohlo padnout, Kláro!“ zašeptala Charlotta.

„To je na mě moc slavnostní.“

„Zítra je sváteční den a půjdeme do kostela, takže to je přesně ono. Ty šaty šila maminka, látka pochází z Indie. Sáhni si, jak je hladká.“

Ettje je přestala sledovat, otřela si žínkou obličej a hlasitě zafuněla. Bylo jí čtrnáct a už měla ženské tvary, Charlottino prádlo by jí beztak bylo malé a šaty příliš krátké. Přesto to bylo nespravedlivé.

„Učešte si vlasy! Nepoflakujte se tam!“

Charlotta musela vlézt pod postel, aby vylovila ošklivé dřeváky, které nosila v babiččině domě. Při vstávání zvědavě pokukovala po Ettje, která si právě stáhla noční košili. Maminka se před dětmi nikdy nesvlékala, a proto Charlottě připadalo vzrušující prohlížet si Ettjina ňadra. Vypadala komicky, jako dvě nateklá komáří štípnutí. Levá strana byla trošku větší, pravá musí asi ještě dorůst. Opravdová prsa to nebyla – když se Ettje oblékla, nebylo vidět vůbec nic. Charlotta byla ráda, že má v tomto ohledu ještě trochu času. Za nic na světě nechtěla mít na hrudi takové komické otoky. Proč se prostě jednou ráno neprobudí s pevnými a vyvinutými ňadry, jak mají opravdu vypadat?

Klára už byla na schodech. Charlotta se kolem ní prosmýkla a pomalu kráčela před ní.

„To nemusíš, Lotte. Seběhni do kuchyně, já za tebou za chvíli přijdu,“ zašeptala zahanbeně Klára.

„Musím jít pomalu jen proto, že jsem si předtím narazila palec o sloupek u postele!“

Klára často na schodech uklouzla, což nikoho tady v domě nijak zvlášť nevzrušovalo – všichni si už na to zvykli. Charlotta ale nechtěla, aby si Klára ublížila, a proto scházela dolů těsně před ní; Klára se jí tak mohla zachytit, kdyby klopýtla.

Dole dřepěl na kuchyňském stole Paul, cpal se chlebem namazaným máslem a k tomu připíjel teplé mléko. Teta Fanny přitiskla bochník k hrudi a krájela tenké krajíce, ke kterým se podávalo máslo a rozvařená a nastavovaná hnědočerná hrušková povidla. Babička připravovala snídani pro dědečka, který ji sní jako vždy ve své malé pracovně. Na podnosu stál velký hrnek kávy s mlékem, vedle něj ležely na talíři dva krajíce chleba vydatně namazané máslem a povidly. Ostatní členové domácnosti si kávu vychutnali nanejvýš o svátcích nebo když přišla návštěva.

„Teď to musí jít ráz naráz!“ přikázala babička Gréta. „Ettje musí zajít k řezníkovi a potom ještě na trh. Paul jí pomůže odnést nákup. Klára zůstane tady na praní ponožek a Charlotta nám pomůže s úklidem.“

Babička byla jako vojevůdce – když rozdělovala práce, museli ji všichni poslouchat. Zítra budou svatodušní svátky, takže celý dům musí zářit čistotou. Podlahy bylo třeba vytřít a postele natřást, na nábytku nesmělo zbýt ani smítko prachu, což především platilo o obytné světnici, kdyby se dostavila nečekaná návštěva.

Pro Charlottu nebyl úklid zrovna příjemná a povznášející práce. Doma v Emdenu na to měli služebnou. I prádlo odnášela nějaká žena, maminka prala jen drobné osobní věci.

„Neměla bych raději jít taky na trh, babičko? Určitě se pamatuješ, že jsem nedávno sehnala vejce i máslo levněji.“

Babička Gréta beze slova zašla do spižírny, aby tam vzala z háku uzený špek. Mlčela i poté, co ho kus odřízla a nakrájela na kostičky.

„Ušetřili jsme čtyři feniky, protože umím tak dobře smlouvat,“ naléhala Charlotta a dopřála si pořádný doušek z hrnku s mlékem. „Když budu dnes znovu vyjednávat, ušetříme možná další čtyři nebo pět feniků.“

V předsíni zaklapaly dřeváky. Do kuchyně vešla Ettje a stačila ještě zaslechnout, co Charlotta říká.

„S ní na trh nepůjdu, babičko. Stydím se před lidmi, když začne čachrovat.“

„Ty máš nejspíš peněz na rozdávání, co?“ obořila se na ni babička, aniž vzhlédla od práce. Nebylo pro ni snadné odvolat původní příkaz, ale čtyři feniky byly čtyři feniky a peněz se nedostávalo.

„Bůhví, odkud máš takový talent,“ zavrčela na Charlottu. „Od svého otce určitě ne. Tak běž s nimi na trh a zkus štěstí.“

Ettje roztrpčeně žvýkala chléb. Neměla ani příležitost vylít si na Charlottě zlost, protože si teď musela vštípit do paměti pokyny od babičky. Vyzvednout u řezníka předem objednanou pečeni a vzít k ní tři jitrnice a tři malá jelítka. Na trhu koupit půl kila másla, cibuli, vejce, tři čerstvé chleby… A balíček tabáku. Ten úkol doprovodila tichým povzdechem, protože dědeček prostě nechtěl odvyknout kouření dýmky. Ettje obdržela odpočítané peníze na ruku a obřadně je zavázala do kapesníku, aby je v žádném případě neztratila. Paul bleskurychle přinesl ze spižírny velký nákupní koš a ochotně se postavil po boku starší sestry; obával se, že zůstane doma, protože teď přece mohla s nesením nákupu pomoct Charlotta. Věděl, že by pak musel místo ní zametat, což byla práce, kterou z duše nenáviděl.

Měl štěstí. Babička Gréta dosud projevovala malou slabost pro úpěnlivě prosebné klukovské oči, takže mu přikázala, aby si zapnul kabát a vytáhl si ponožky. To bylo všechno.

Venku je uvítalo jasné oslepující květnové slunce, keře se svěže zelenaly a vedle domovních dveří se na zemi leskla velká bílá skvrna. Pocházela z vlaštovčího hnízda pod střechou, z něhož se teď ozývalo horlivé cvrlikání. Naproti, na opačné straně ulice, kvetly ovocné kordony, dlouhou řadu rozložitých větví halila bílá, narůžověle lemovaná nádhera. Když zafoukal větřík, odvál okvětní lístky jako sníh přes zahradní cestu a vznášely se dokonce až na ulici.

Ulrichstraße byla od trhu dost vzdálená a Ettje, která byla vůči krásám jara naprosto slepá, pobízela ke spěchu. Míjely je sousedky s plnými koši, některé za sebou táhly i vozík nebo trakař, na němž mezi uzlíčky, láhvemi a koši seděly děti, které ještě nedokázaly jít tak daleko. Charlotta se dávno naučila, že musí přívětivě zdravit, protože tady v Leeru to nebylo jako v Emdenu, tady se všichni znali. Pastor Henrich Dirksen byl všude velmi váženou osobou, i u reformovaných, ačkoli ti přece nevyznávali pravou křesťanskou víru, a tak se vždy nějaká žena zastavila, aby prohodila pár slov. Vnučka pochází z Emdenu? A kdepak nechala mladšího bratra? Na takovou otázku Charlotta odpovídala, že její rodiče a bratr cestují do Indie, a s nepříjemným pocitem vnímala dotěrné pohledy. Občas měla dojem, že zdejší ženy tohle všechno už dlouho vědí a chtějí na ni jenom zvědavě civět a vyptávat se; nejspíš se chtějí dozvědět, jestli mluví čistou němčinou, a nikoli třeba anglicky nebo hindsky.

„Zůstaneš u babičky až do léta? To ji určitě potěší, jsi opravdu bystré děvče!“

Nad městem kroužili rackové, bělostně opeření zloději se špičatými zobáky; přilétali od přístaviště rybářských člunů, kde tu a tam pro ně něco zbylo. Květnové slunce rozzářilo skrovnou zeleň na ulicích a v předzahrádkách, ale Charlottě přesto připadalo tohle město šedé a podivně bezútěšné. Domy byly nízké, cihly tmavě zbarvené od větru a deště, mezi domy stály polorozpadlé kůlny, rozviklané přístřešky na palivové dřevo a všelijaké haraburdí, našly se tu i zničené čluny, které trouchnivěly. Větrné mlýny otáčely lopatkami jako skřípavé, třepotavé nestvůry a vydávaly zvuk, který Charlottě kupodivu dodnes naháněl strach, ačkoli ho při dřívějších návštěvách v Leeru vždy považovala za veselý. Možná jí město připadalo ošklivé i proto, že ještě nekvetly růže, které všude lemovaly domovní dveře, nebo třeba důvod spočíval jednoduše v tom, že by teď tak ráda pobývala na lodi s Jonnym a rodiči. Až do pozdního léta – to bylo tak dlouho, že se nevyplatilo odpočítávat dny, byl to celý život, věčnost…

„Když budeš zase smlouvat a ušetříme peníze, mohli bysme si koupit pendrek,“ nadhodil Paul.

„To ne!“ odmítla energicky Ettje. „Zvedá se mi po něm žaludek.“

Charlotta rozhořčeně mlčela. Kdyby už smlouvala, tak jenom proto, aby zapůsobila na babičku a vyslechla její chválu, až jí ušetřené feniky vysází na stůl, ale rozhodně ne proto, aby pro Ettje a Paula tajně koupila nějakou sladkost, protože to by byl sprostý podvod.

Odbočili z Osterstraße doleva do Norderstraße, kam už doléhal hluk trhu. I v malých krámcích a dílnách panoval činorodý ruch a Paul s velkým košem v ruce div nenarazil do koňského povozu, na který právě naložili sudy s pivem. Na poslední chvíli Ettje mladšího bratra strhla nazpět a využila příležitost k tomu, že mu vlepila dva mlaskavé pohlavky.

„Hlupáku! Dostala bych od babičky výprask, kdyby ses dostal pod podkovy.“

Charlotta je už předběhla, takže slyšela Paulův brekot jen slabě, a navíc jí splýval s hlučným prostředím. V Pfeffergasse, která ústila na náměstí před radnicí, byly dvě vysoké úzké výkladní skříně patřící k obchodu s koloniálním zbožím Julia Ohlsena. Takový obchod neexistoval ani v Emdenu, protože tady bylo možné obdivovat vycpanou hlavu skutečného lva. Visela za vystaveným zbožím na dřevěné příčce, obrovská, lemovaná černohnědou hřívou a s otevřenou tlamou, takže bylo vidět žluté trháky. V kožešině bylo sice několik děr po molech a také nozdry byly poškozené, přesto před obchodem pořád postávalo hodně zvědavců, především děti.

Charlotta zpočátku cítila totéž jako všichni ostatní návštěvníci: hrůzu smíšenou s podivně blaženým pocitem, takže se od pohledu na mrtvou šelmu nedokázala odtrhnout. Časem ale pocítila se lvem soucit. Jaký nádherný král pouště to musel být, když ještě žil na svobodě ve své vlasti – a teď visí tady na dřevěné stěně, živé oči nahrazené hnědými skleněnými kuličkami, a všichni lidé na něho zírají. Škoda že neexistuje kouzlo, jak ho zase přivést k životu. Bylo by to veselé, kdyby najednou zařval, tak mohutně, jak to dokáže jenom lev. To by se ti hloupí čumilové rozprchli, někteří by možná dokonce omdleli a děti by se rozbrečely.

„Až vyrostu, budu lovit divokou zvěř,“ zaslechla těsně za sebou Paulův hlas. „Zastřelím puškou všechny lvy. To je docela snadné.“

Konec ukázky

Table of Contents

Část I

Květen 1880