Kara McDowell

BUĎ A NEBO

ONE WAY OR ANOTHER

Copyright © 2020 by Kara McDowell

All rights reserved.

Translation © Michaela Burock, 2021

ISBN 978-80-242-7316-7

Pro moji mámu,

která mě vzala na Lásku přes internet, když mi bylo devět,

která mě vychovala na romantických komediích

a která mě vždy podporovala v mém snu.

21. prosince, 20:25, Gilbert, Arizona

Fitz Wilding je idiot a závislý na lásce a u mě mu prochází obojí.

Vystoupit z auta? Anebo zůstat v autě?

Staré známe zrychlení tlukotu mého srdce je první známkou toho, že je něco špatně.

Ne, to není pravda. První známkou je dopis v mé zadní kapse a skutečnost, že jsem měla nutkání ho vůbec napsat. Že mi srdce bije jako o závod, je jen nevyhnutelný následek setkání s Fitzem. A těžkých rozhodnutí.

Bičující déšť přejde v mrholení, tak vypnu stěrače. Mihotavá světla z přilehlých restaurací vrhají na mokrý chodník mlhavou žlutou záři. Světla jsem vypnula už ve chvíli, kdy jsem před třemi a půl písničkami zaparkovala, protože jsem nechtěla, aby mě viděl. Nechci, aby mě viděl. Ne dokud se nerozhodnu, co s tím dopisem.

Vystoupit z auta?

Zůstat v autě?

Když mi telefon zavibruje zprávou od Fitze, na dlaních mi vyrazí studený pot. Přestaň zdržovat, Collinsová. Zase taková zima není.

Okamžitě potom následuje: Umírám.

Byla jsem přistižena. Když vyťukávám svou krátkou odpověď, pousměji se. Neumíráš.

Chudák Fitz. Vždycky tak dramatický.

Vytáhnu klíčky ze zapalování, otevřu dveře a vystavím se chladnému prosincovému vzduchu. Sice je lákavé být sama ze sebe zklamaná, zvlášť když jsem celý večer seděla ve svém pokoji a psala ten nejzbytečnější rozchodový dopis na světě, ale skutečnost se má takhle: Nikdy to nebyla otázka volby. Požádal mě, abych přišla, takže jsem samozřejmě přišla. To přece nejlepší přátelé dělají.

Přetáhnu si přes dlaně rukávy svého svetru a pomalu se vydám skrze slavnostně vyzdobenou část centra Gilbertu. Ve výlohách obchodů visí vánoční osvětlení a staromódní pouliční lampy hrdě ukazují tucet svých ladících věnců. Z každé cihly a každé okenní tabule čiší radost a veselí, ostrý kontrast k bahnitě odpornému pocitu, který mi narůstá v břiše.

I přes své pomalé tempo zakrátko dorazím k vodojemu. Rozhodně jsem tím nezískala dost času se rozhodnout. Zastavím se těsně před žebříkem, který vede přibližně pět pater nahoru.

Vylézt, či nevylézt?

Další rozhodnutí, které musím udělat. V duchu si procházím své fyzické příznaky. Zrychlený tep? Ano. Zpocené dlaně? Ano. Znecitlivělé rty? Ještě ne.

Možná se mi nakonec panický záchvat vyhne.

„Paige!“ Ve Fitzově hlase je slyšet úsměv. V šeru z něj však vidím jen kšilt baseballové čapky vyčnívající zpoza okraje platformy, odkud na mě shlíží. „Buď opatrná. Ten žebřík klouže.“

„Jestli kvůli tobě umřu –“ zamumlám, když pokládám nohu na spodní šprušli a začnu se svým výstupem vzhůru.

„Potom budu na tvém pohřbu podávat gumový žížalky.“ Zářivě se na mě usměje a moje rozčilení začíná ustupovat. Nahoře mi jednou rukou drží nad hlavou deštník a druhou mi pomůže dostat se z mokrého žebříku na plošinu.

„Počkej,“ řekne, než si stihnu sednout. Sundá si svou bundu a utře mi místo na úzké hliníkové římse. Když to dokončí, sedneme si jeden vedle druhého, nohy nám visí do noci pod námi, zády se opíráme o chladné silo.

„Na základě skutečnosti, že tu právě teď jsem, předpokládám, že to dneska moc nevyšlo,“ řeknu.

„To ne,“ souhlasí, výraz má smutný a rozmrzelý.

„A jak zněl plán?“ Skrze blízké stromy prosviští poryv větru. Bez té zmáčené bundy mu na předloktí naskočí husí kůže. Dělám, že jsem si toho nevšimla.

„Mělo to být romantické,“ zaúpí a rukama si promne obličej.

„Déšť je samým základem romantiky,“ přiznám shovívavě. „Co se stalo?“

„Zavázal jsem jí oči, řekl jsem jí, že pro ni mám překvapení. Nachystal jsem celý piknik.“ Gestem ukáže na vlhký košík vedle sebe, plný rozmáčených sendvičů a zplihlých brambůrek. „A potom se ukázalo, že se k smrti bojí výšek.“

Nemůžu si pomoct a musím se smát. Fitz vždycky vymýšlí komplikované romantické scénáře, ale vybuchnou mu stejně často, jako vyjdou; žádná celá pět je možná skvělý průměr, když jde o odpaly, ale v oblasti velkých gest je to už o poznání horší.

„Tys to nevěděl?“ zeptám se. Na tvářích se mu objeví růžový nádech. „Není divu, že tě nechala.“ Chodil s Molly sedm měsíců a deset dní, což je dost dlouho na to, aby odhalil největší obavy své přítelkyně. Nahlas mu to ale nepovím. Nechci, aby věděl, že to počítám.

„Je se mnou něco špatně? Proč se mi tohle pořád děje?“ Sice se snaží sám sebe shodit, ale v jeho slovech je strach, který mi trhá srdce.

Mým prvním instinktem je ho popadnout za ramena a zatřást s ním a říct: Ne. Ty jsi dokonalý. Chyba je v těch holkách. Namísto toho ale nechám své ruce na pokoji a řeknu: „Možná se jen moc snažíš.“

Odfrkne si. „Co to vůbec znamená? Moc se snažit? Jak se jen můžeš až moc snažit o něco nebo někoho, koho opravdu chceš?“

„Mě se na to neptej. Já se nikdy nesnažím o nic, co chci.“ Má to být vtip, ale na to je to příliš pravdivé.

Vydat se sem dnes večer bylo možná přeci jen špatné rozhodnutí.

Průměrná osoba udělá třicet pět tisíc rozhodnutí denně. Někde jsem to četla a zůstalo mi to v hlavě, snad kvůli tomu číslu. Je vysoké. Zahlcující. Paralyzující. Stačí na to, abych zůstala celý den v posteli s peřinou přetaženou přes hlavu. Také jsem četla, že velmi úspěšní lidé jako Barack Obama a Mark Zuckerberg nosí každý den to stejné oblečení, aby se vyhnuli únavě z rozhodování.

Únava z rozhodování je něco, co chápu. Cítím ji ve své duši. Vezměte si například školu. Nedokázala jsem se rozhodnout, jaký si letos zapsat volitelný předmět. Divadlo? Keramiku? Americký znakový jazyk? Co když je mým osudem stát se slavnou sochařkou, ale promrhám svůj talent odříkáváním špatně naučeného Shakespeara? Anebo co když, pokud si zapíšu keramiku, která je jen o čtvrté hodině, budu mít jinou volnou hodinu na oběd než moji přátelé, a celý rok budu muset jíst o samotě na záchodě? Anebo co když dojde k úniku plynu v oddělení jazykových učeben a všechny AZJ studenti padnou mrtví už o první hodině? Deprimující. Ale ne nemožné.

„Myslel jsem si, že je ta pravá,“ řekne tiše Fitz, když si pokládá hlavu na mé rameno.

Zastaví se mi srdce. Ne proto, že mluví o jiné holce. Na to jsem si už zvykla. Ale proto, že může položit hlavu na mé rameno, aniž vzplane. Když jsem mu takhle blízko, ruce se mi třesou a srdce buší jako o závod. Oproti tomu, z jeho strany je ten dotek normální a bezmyšlenkovitý; až si bude večer prohlížet metadata ze svého sporttesteru a procházet maxima svého srdečního tepu, tento fyzický kontakt se tam neprojeví.

„Ta pravá na co?“ vyštěknu. Energie, kterou vynakládám na to, abych před ním nevypadala žárlivě anebo nejistě, by mohla pohánět celé město, ale dnes večer, s tím dopisem v kapse, mi moje maska padá. „Myslel sis snad, že se vezmete a budete mít malá, nádherná miminka?“

Fitzovy životní vzory jsou jeho stále nechutně zamilovaní rodiče a tři sestry, kterým je přes dvacet a třicet, a ti všichni ho vychovali na pravidelných dávkách romantických komedií z devadesátek. Není divu, že se neustále zamilovává a že se snaží sám sebe překonat v těch největších velkých gestech. Pro jakéhokoli chlapce, který by neměl Fitzův nenucený hezký vzhled a impozantní průměr odpalů, by jeho obsese romantikou znamenala nekonečný zdroj posměchu v šatnách. Ale vzhledem k tomu, jak to je, byli téměř všichni, které jsem znala (včetně kluků), do Fitze alespoň jednou zamilovaní.

Molly není první, kterou nazýval „tou pravou“. A nebude ani poslední. Hrozně žárlím. V podstatě ze mě odkapává jedovatě zelená závist. Nejen kvůli těm ostatním holkám (i když to je toho součástí), ale také kvůli jeho nebojácnému srdci. To je to, co na něm nejvíc miluju.

Také to na něm stejnou měrou nenávidím.

„Je nádherná, že?“ prohlásí Fitz toužebně.

To jsem tím opravdu nemyslela. Dovolím si obrátit oči v sloup, vděčná za tmu, která to zakrývá. „Co bylo poslední kapkou? Výška, déšť anebo nešťastná kombinace obojího?“

„Nechci o tom mluvit.“ Zvedne hlavu a hraje si s páskem svého sporttesteru. Školní trenér baseballu ho nutí nosit všechny své hráče, dokonce i mimo sezónu.

„Od kdy?“ zeptám se, vyvedená z míry odchylkou od našeho obvyklého scénáře. Normálně by mi právě měl začít převypravovat každé poslední slovo a brutální zprávu, popsat je do posledního, srdcervoucího detailu, jak jí tekly slzy, zatímco na něj ječela anebo ho líbala anebo co se to sakra při rozchodech děje.

Fitz se na mě podívá zpoza závoje svých řas a já zalapám po dechu. Proč pořád ještě lapám po dechu? Jak nějaká holka v těch jeho filmech. Kdy už mému mozku konečně dojde, že nejsem hrdinkou Fitzova milostného příběhu? Jeho výraz se mu změní ze sklíčeného na vážný, modré oči upírá do těch mých. I po vší té době stačí jeden jeho pohled, aby mi žaludek znejistěl a vyschlo v ústech. A náhle se mi chce spálit ten dopis v mé kapse, ten, který zdůrazňuje všechny důvody, proč už nemůžeme být přátelé. Je zmatený a zranitelný a napsaný do bolestných detailů a jeho význam je tento: nenávidím, jak moc ho miluju. Poprvé za celý večer jsem si jistá, že mu ho nedám, protože nechci žít ve světě, kde by se na mě takhle nedíval.

„Chceš vidět něco super?“ zeptá se s pozorností obrácenou ke svému telefonu. Jeho špatná nálada se vypaří a spolu s ní i podivné napětí mezi námi. Otevře aplikaci počasí a ukáže mi předpověď pro Williams v Arizoně, malé horské městečko poblíž severní hranice státu, kde má jeho rodina chatu. Den po Vánocích na ní začíná ikonka sněhu a pokračuje po zbytek týdne.

„Snažíš se mě zabít?“ zaúpím závistivě. Narodila jsem se a vyrostla v Gilbertu, takže pro mě sníh není nic než pouhá pohádka. Je jen tak skutečný jako příběhy, které mi o něm Fitz vypráví.

„Vím, že je na to trochu brzy, ale veselé Vánoce.“

„Pardon?“

„Tohle je tvůj dárek.“ Ukazuje na obrazovku.

„Co tím myslíš?“

„Je na čase, abych splnil svůj slib.“ Podívá se mi do očí, aby v nich našel odpověď na otázku, kterou nepoložil. V myšlenkách se vrátím do noci před dvěma lety. Obličej mi zalije i přes okolní chlad horko. Uvažuji, jestli o tom také přemýšlí.

„Myslíš to vážně?“

„Nejsou to Benátky, ale –“

„Kdo potřebuje Benátky?“ Popadnu zábradlí před námi oběma rukama, abych mu nepadla kolem krku. Obejmout Fitze by bylo jasným porušením mých zásad.

Mé zásady ohledně dotýkání jsou následovné. Je přijatelné, ale jen pokud je:

• náhodné (když svým kolenem vrazím do jeho během sledování filmu),

• nápomocné (když mu z vlasů smetu brouka),

• nebo nutné (když ho praštím do ramene, protože je otravný).

Možná bych měla přidat další kategorii pro spontánní nedá-se-nic-dělat doteky. Kolik kategorií je příliš?

„Ty ano,“ připoutá Fitz mou pozornost zpět k naší konverzaci. „Potřebuješ Benátky a Florencii a Milán a Řím. A to je jen jedna země.“

„Dobře, dobře, chápu.“ Zasměju se opitá představou vánočních prázdnin strávených s ním a jeho rodinou.

„Žádné z těch míst ti nemůžu dát, ale můžu ti ukázat zasněžené město u ústí Grand Canyonu. Bereš?“ Rukou si masíruje zátylek, což je vždy jasným znamením, že je nervózní. Jako kdybych mohla odmítnout.

„Samozřejmě! Nečekám od tebe, že mi dáš celou Evropu.“ Znova se zasměju, protože jak absurdní by bylo, kdybych nad jeho chatou ohrnula nos jen proto, že není ve švýcarských Alpách?

Fitz ví stejně dobře jako kdokoli jiný, jak moc toužím cestovat. Když ležím večer v posteli, obklopená obrázky vytrženými z cestovních magazínů, představuji si svůj budoucí život jako pomocnice na ranči v Montaně a jako pastýřka ovcí v Irsku a jako pekařka churros ve Španělsku. Nevím, jestli mám ráda ovce anebo dokonce churros, ale nic ve mně nevyvolá panickou ataku rychleji než vědomí, že pokud budu mít velké štěstí, podaří se mi jedna z těch vysněných budoucností.

Jedna.

Paralyzuje mě skutečnost, že projít skrze jedny dveře znamená zavřít padesát anebo sto anebo milion jiných.

„Kdy odjíždíte?“ zeptám se.

„Dneska. Auto už mám sbalené a připravené. Vyzvednu tě brzy ráno den po Vánocích; otočíme se a budeme zpátky, než začne sněžit.“

„Sníh!“ Kroutím hlavou, stále tomu nevěřím. „Potřebuju nějaké zvláštní oblečení, abych tam neumrzla?“

„Moje sestry toho mají spoustu na půjčení.“

„Pokud moje máma bude souhlasit, což víš, že bude, tak hádám, že se uvidíme za pár dní.“ Zvednu se na nohy, neschopná potlačit svůj úsměv. Už celé roku umírám touhou jet k Fitzovi na chatu, a i když mě párkrát pozval v létě, nikdy to časově nevyšlo. Až teď.

„Co je tohle?“ Fitz mi ze zadní kapsy vytáhne dopis, obočí mu vystřelí nahoru, když na obálce uvidí své jméno.

„Hej!“ Natáhnu se po něm, mokrý hliník mi při tom ujede pod nohama. Prsty mi sklouznou z kovového zábradlí a zamáchám rukama.

„Pozor!“ Chytne mě kolem pasu a stabilizuje. „Jsi v pohodě?“

Přikývnu, příliš otřesená, abych něco řekla.

„Ty vole. Myslel jsem, že spadneš.“ Nakloní ke mně zápěstí, abychom oba mohli vidět, o kolik mu vyskočil tep.

„Já taky.“

Pomalu odtáhne ruku z mého pasu a jemně přiloží dva prsty na můj krk, aby mi změřil pulz. Skoro přestanu dýchat. Na tváři se mu objeví uvolněný úsměv. „Sakra. Tys teda byla vyděšená.“

„Hmm,“ souhlasím a potají si myslím, že jeho teplé prsty na mé chladné pokožce s tím mají co do činění mnohem víc než můj potenciální pád. Svěsí ruku a přestane se mě dotýkat.

Oba se podíváme přes okraj do patnáctimetrové hloubky pod námi.

Vystoupit z auta, anebo zůstat v autě?

Vylézt, či nevylézt?

Povědět mu to, anebo mlčet?

Tohle mám na mysli, když mluvím o tíze rozhodování. Teď zrovna jsem mohla být na kaši dole na mokrém cementu, aniž by bylo jasné proč. Protože se Molly rozešla s Fitzem? Protože jsem sem jela buď ukončit naše přátelství, anebo ho rozveselit? Protože jsem vylezla na ten vodojem?

Když se stane něco špatného, chci vědět, co to zavinilo. Nenávidím to bažinaté bludiště nekonečné lítosti, které je důsledkem podobných úvah.

„Takže,“ nadechnu se roztřeseně a sbírám odvahu k cestě dolů po žebříku. „Uvidíme se po Vánocích?“

„Pokud se na mě zase nevykašleš,“ odpoví tiše. Překvapeně se mu podívám do očí. Nikdy o té noci nemluvíme a nevím, co říct. „To neřeš.“ Zavrtí hlavou. „Uvidíme se po Vánocích.“

Omlouvám se. Zkazila jsem to. Lituji toho.

Mohla bych říct kteroukoli z těch věcí a myslela bych to vážně. Ale zrovna bojuji s bušícím srdcem, roztřesenýma rukama a jen zlomkem odvahy potřebné k tomu, abych to vyslovila nahlas.

Když se vracím tou samou cestou, která mě přivedla nahoru – dolů po žebříku, kolem teple mihotajících zářících světel a zpět do auta – v hlavě mi víří tisíc myšlenek. Po celou cestu domů přemýšlím nad vším tím paralyzujícím rozhodováním, kterému neustále čelím, a nad nevyhnutelnou lítostí, která z něj vyplývá. A teprve když parkuji na své příjezdové cestě, dojde mi, že skutečnou tragédií dnešního večera nebude, že jsem téměř spadla z vodojemu.

Bude jí skutečnosti, že ten dopis zůstal Fitzovi.

21. prosince, 22:05, Gilbert, Arizona

Svůj život dělím dle okamžiků, které ho zkazily.

Panická ataka před mými spolužáky, když mi bylo čtrnáct.

Ta „sněhová bouře“ v patnácti.

Ta noc, kdy jsem se vykašlala na Fitze a zničila tak jakoukoli šanci, že by mezi námi kdy něco bylo.

A dnešek. Den, kdy jsem zničila ten nejlepší vztah ve svém životě kusem papíru ze sešitu a unáhleným rozhodnutím, které nemohu vzít zpět.

Všechny tyhle chvíle mám katalogizované díky TVM – což je zkratka pro „tajemníka v mé mysli“. Je to namakaný šprt, který nosí tragicky ošklivé kulaté brýle a dělá mi ze života noční můru svými nekonečnými seznamy způsobů, jakými by můj život mohl implodovat do jedné obrovské hořící hromady odpadu.

To neznamená, že jsem divná. (Tím jsem si celkem jistá.) Hádám, že všichni máme v hlavě hlasy, které nám našeptávají anebo na nás křičí určité věci, říkají nám, co dělat a proč. Prostě je to jen tak, že ten nejhlasitější z hlasů v mé hlavě nikdy nepřestává žvanit o různých způsobech, jakými se můj život může pokazit. Vím, že TVM jsem ve skutečnosti já, ale nenávidím vědomí, že jsem to já, takže jsem téhle své části dala jméno.

Na zátylku mi vyrazí pot, když prohledávám auto. Podívám se pod sedačky a probírám hromadu starých účtenek za benzín a vlásenek v prostřední přihrádce, dvakrát otevřu a projdu tu u spolujezdce, dokonce se podívám i pod koberečky. Ale není to k ničemu, což jsem věděla už na začátku. Dopis zůstal na vodojemu u Fitze.

Stále ho vidím ležet na mokrém ochozu, Fitzovo jméno naškrábané vpředu, jako by mě to napadlo až později, jako by jeho obsahem nebyla slova, která mohou všechno změnit. Slova jako já a tě a miluju. A příliš mě rozptýlila jeho ruka kolem mého pasu, abych ho zvedla.

Otočím klíčkem v zapalování, připravená jet zpět k vodojemu anebo k Fitzově domu anebo na tu chatu anebo na konec světa, abych ten dopis dostala zpět. Ruce na volantu mám zpocené a smekají se, zatímco mi srdce bolestivě buší v hrudi. Stoupající příliv paniky je rychlý, a pokud to okamžitě nenapravím, zcela mě zaplaví. Pošlu Fitzovi zprávu. Našel jsi tu obálku, co jsem nechala na vodojemu?

Čekám minutu a je to v pohodě. Čekám dvě minuty a stále se držím. Čekám tři minuty a začínám panikařit.

Otevřel ten dopis a už nikdy se mnou znovu nepromluví.

Ta palčivá bolest v hrudi je mnohem horší než panika, hlubší než lítost. Je tak hrozná, že pro ni ani nemám slovo.

Nejspíš zrovna řídí do Williamsu a přemýšlí nad tím jak… Ach. Řídí do Williamsu. Teď. V tuhle chvíli. Fitz nikdy nepíše zprávy, když řídí, a proto mi neodpovídá. Třesu se úlevou, když si ho najdu v kontaktech a vytáčím jeho číslo. Nikdy neodpovídá na zprávy při řízení, ale nevadí mu přijmout hovor.

„Čau! Dostalas povolení jet na chatu?“ Jeho hlas zní přátelsky a mě jako med zalije vřelá úleva.

„Ještě ne. Ale poslyš, našel jsi ten dopis, co jsem nechala na vodojemu?“

„Jo. Mám ho.“

„Neotvírej ho, jo?“

„Ani jsem neotevřel. Ale proč ne?“

„Je to součást tvého dárku k Vánocům.“ Ta část, kdy ti povím, proč tě miluju a proč tě nenávidím, a požádám tě, abys mě po zbytek života nechal na pokoji.

Pokud si to přečte… Otřesu se a TVM si mezitím ořeže tužku a začne nový seznam.

Všechny způsoby, kterými se mi rozpadne život, pokud si Fitz ten dopis přečte.

• Mé pozvání na chatu bude zrušeno.

• Ztratím svého nejlepšího přítele.

• Život, jak ho znám, skončí.

Fitz si odkašle. „Kvůli tobě jsem přivolal sněhovou vánici a ty mi dáš… obálku?“

„Já vím! Proto jsem ti ji ještě nedala. Není to… hotové. Potřebuji víc času.“

„Můžu ji otevřít na Vánoce?“

„Ne. Počkej s tím, dokud nepřijedu. Prosím?“

Odmlčí se na delší dobu, než je mi příjemné. „Je všechno v pohodě?“

„Jo! Proč by nebylo?“ Hlas mi přeskočí někam do stratosféry. Jasné prozrazení. „Slib mi, že počkáš.“

„Dobře, Collinsová. Uvidíme se za pár dní.“

Zavěsíme a já se na sedačce sesunu úlevou. Krize zažehnána. Prozatím. Břicho mě bude pochopitelně bolet, dokud ten dopis nebude zpět v mých rukou. Ani Vánoce mě od té pohromy nerozptýlí. To je ten problém s mým mozkem. Zahryzne se do všeho špatného, drží se toho zuby nehty a odmítá třebas jen na sekundu přestat.

Stále se ještě třesu lítostí a mám nervy na pochodu, když projdu předními dveřmi. Máma sedí na gauči v našem malém obýváku, nohy složené pod sebou a ucho přilepené k telefonu. Zamává a potom si přiloží prst ke rtům, oči jí září nadšením. Ještě stále má na sobě svou tmavě modrou nemocniční uniformu ze směny a vlasy smotané na hlavě do rozcuchaného uzlu.

Kývnu jí na pozdrav a odejdu do svého pokoje, kde padnu na postel s polštářem přes obličej. Když jsem si konečně jistá, že nevybuchnu pocitem trapnosti a hanby, odložím polštář a rozhlédnu se.

Můj pokoj je chrámem zasvěceným všem místům, kde jsem nikdy nebyla, a věcem, které jsem nikdy neudělala. Je to oltář životům, kterých se děsím, že je neprožiju.

Západní stěna je plná fotek Seattlu a Chicaga a New Yorku a Bostonu a Atlanty. Možná je to klišé, ale romantizuju si jejich vysoké věžáky a jasná světla stejně, jako si Fitz romantizuje, no… romantiku. Ale také sním o rančích ve Wyomingu a farmách v Nebrasce a horách v Coloradu. A to jsou jen Spojené státy. Když se podíváte na zdi dál, je tam koláž západní Evropy. Obrázek za obrázkem hradů a dlážděných cest. Gondoly na kanálech v Benátkách, rozpadající se Koloseum v Římě, vodopády na Islandu. Každá zeď zachycuje jednu část světa. Japonsko a Thajsko a Filipíny. Argentina a Brazílie a Peru. Můj pokoj je nejen můj svět, ale také svět samotný.

Konec ukázky

Table of Contents

21. prosince, 20:25, Gilbert, Arizona

21. prosince, 22:05, Gilbert, Arizona