Přeložil Tomáš Jurkovič

DANSU DANSU DANSU (Dance Dance Dance)

Copyright © 1988 by Haruki Murakami

Originally published by Kodansha Ltd

Translation © Tomáš Jurkovič, 2021

ISBN 978-80-207-1998-0

Březen 1983

1

Zas a zas se mi zdává o hotelu U Delfína.

Ve svých snech do něj neoddělitelně patřím. A moje sounáležitost s ním pořád trvá coby jistý kontinuální stav. Moje sny mi to dávají najevo s naprostou jasností. Hotel U Delfína je v nich zdeformovaný k nepoznání. Je hrozně uzounký a dlouhý. Tak úzký a dlouhý, že spíš než hotel připomíná dlouhatánský zastřešený most. Tenounký most, který se táhne vesmírem od prvopočátků až na sám konec. A já do něj náležím. A kdosi tam pláče. Kdosi tam roní slzy kvůli mně.

Včlenil mne organicky do sebe, ten hotel. Docela jasně cítím jeho tep i to, jak hřeje. Ve snu jsem jeho neoddělitelnou součástí.

Přesně takhle se mi to zdává.

Probouzím se. Kde to jsem? uvažuju. A nejen uvažuju: Doopravdy otevírám pusu a ptám se nahlas sám sebe. „Kde to jsem?“ Je to však nesmyslná otázka. Nemusím si ji klást, odpověď přece znám od začátku. Jsem ve svém životě. V mém každodenním žití. Které představuje přívažek k mé reálné existenci. Pojí se s ní prostřednictvím těch několika okolností, záležitostí a situací, které – kde se vzaly, tu se vzaly – začaly znenadání reprezentovat mou osobu, i když si nevzpomínám, že bych s tím snad někdy souhlasil. Sem tam vedle sebe najdu spát i nějakou tu ženu. Většinou jsem ale sám. Sám s hukotem dálnice, která se nalézá přímo naproti mému bytu, se sklenkou whisky na nočním stolku (na dně jí zbývá asi tak půl centimetru) a se zaprášeným ranním světlem, co vůči mně chová nepřátelské úmysly – anebo taky jen docela obyčejný nezájem. Občas prší. V takovém případě zůstávám v posteli a nedělám vůbec nic. Pokud snad ve sklence zůstala nějaká whisky, vypiju ji. A potom pozoruju dešťové kapky, stékající z okapu, a přemýšlím o hotelu U Delfína. Zkusím pomalu natáhnout ruce a nohy. A ujistím se, že jsem to pořád jen já sám a že nikam nepatřím. Nikam a k ničemu nepřináležím. Ještě si ale moc dobře pamatuju, jaké to bylo v mém snu. Když se pokusím natáhnout ruku v něm, rozpohybuje se zároveň i celkový obraz, jehož jsem tam byl součástí. Všechno to popořadě začne reagovat, jedno po druhém, pomaličku a pozorně, s téměř neslyšnými zvuky v každém pohybovém stadiu, jako spolehlivý hydraulický mechanismus. Když se pozorně zaposlouchám, dokážu rozeznat, odkud se ty zvuky šíří. A já se zaposlouchávám. A slyším čísi tiché vzlykání. Někdo tam zkrátka a dobře pláče. Kvůli mně.

Hotel U Delfína doopravdy existuje. Stojí v jedné ne zrovna nóbl části Sappora. A já v něm před pár lety strávil zhruba týden. Vlastně bych si měl vzpomenout pořádně. Trochu to upřesnit. Kolik to už je let? Čtyři roky. Úplně přesně vzato, čtyři a půl. Tenkrát mi nebylo ještě ani třicet. Pobýval jsem v tom hotelu s jednou dívkou. To ona ho tehdy vybrala. Navrhla, ať v něm bydlíme. Trvala na tom, že v něm musíme bydlet. Kdyby to nebylo její přání, myslím, že bych se v hotelu U Delfína jaktěživ neubytoval.

Byl to mrňavý, olezlý hotýlek a skoro jsme v něm nezahlédli jiného nocležníka kromě nás dvou. Za našeho týdenního pobytu jsem v hale spatřil všeho všudy jen dva nebo tři hosty a nemám tušení, jestli tam vůbec zůstávali přes noc. Na desce v recepci ale tu a tam scházel některý z klíčů, a tak si myslím, že jsme přece jen nebyli jediní nocležníci. I když těch dalších nebylo zas tolik, jenom pár. Dá rozum, že jak si jednou ve velkoměstě vyvěsíte na nároží poutač na hotel a dáte do Zlatých stránek své telefonní číslo, můžete v každém případě jen těžko počítat s tím, že k vám nebudou chodit lidi. I jestli tam ale kromě nás opravdu byli další hosté, muselo jít o hrozně tiché a plaché existence. Mně samotnému se je totiž nepodařilo ani zahlédnout, ani zaslechnout, ani vnímat jiné stopy jejich přítomnosti. Jen rozložení klíčů na desce se den co den maličko obměňovalo. Nejspíš se ti hosté plížili sem a tam chodbami podél stěn se zatajeným dechem jako nezřetelné stíny. Občas se ozvalo ostýchavé hrkání jedoucího výtahu, jakmile ale utichlo, rozhostilo se snad ještě tíživější ticho než předtím.

Byl to každopádně zvláštní hotel.

Připomínal mi jakousi slepou uličku evoluce. Evoluční regresi. Zdegenerovaný organismus, jehož vývoj se dal špatným směrem, a pak už najednou nebylo cesty zpět. Osiřelého tvora, jehož vývojová přímka vyústila do ztracena a on zůstal bezcílně stát na místě v šeru historie. Tak jako pradávné říční údolí, propadlé pod mořskou hladinu. Nebyla to ničí vina. Nikdo konkrétní za to nemohl a nikdo s tím taky ani nemohl nic dělat. Ten hotel především neměli vůbec stavět. Tam se stala úplně první chyba. Příslovečný první krůček, po kterém už bylo všecko další špatně. Chybně zapnuli první knoflík, a tím vnesli fatální zmatek do všeho ostatního. A pokusy o nápravu situace vedly jen k dalším subtilním – nejde říct rafinovaným, vážně jen subtilním – zmatkům. V důsledku toho pak začalo všechno pomaličku polehoučku vypadat zdeformovaně. Asi tak, jako když se člověk pokouší upřeně hledět na něco před sebou a párkrát přitom úplně samovolně nakloní hlavu. Ten náklon není nijak velký, jde jen o docela malý úhel, který nenadělá výraznější škodu, výsledek nevyhlíží zvlášť nepřirozeně, a kdybyste tak už zůstali, nejspíš si na to i zvyknete, ale přece jen se jedná o deformaci, která vám trochu leží v hlavě (nehledě na to, že jakmile byste si na něco takového jednou zvykli, museli byste pak už tímhle stylem naklánět hlavu i při pohledu na reálný svět).

Takový tedy byl hotel U Delfína. A každému muselo být jasné na první pohled, že nejde o žádný slušný hotel – že už v něm míra chaosu dosáhla své horní hranice a v brzkém budoucnu ho celý pohltí maelström času. To nebyl hotel, ale krystalicky čirá beznaděj. Taková beznaděj, jako když třínohého černého psa smáčí prosincový déšť. Na světě samozřejmě jsou i spousty dalších depresivně působících hotelů, jenomže hotel U Delfína byla kategorie sama pro sebe. Hotel U Delfína byl totiž beznadějný jaksi koncepčněji. A právě proto jeho beznadějnost překračovala veškerou rozumnou míru.

Asi tu nemusím zvlášť zdůrazňovat, že kromě lidí, co do něj nic zlého netuše zabrousí omylem, není moc hostů, kteří by o ubytování v podobném hotelu dobrovolně stáli.

Ten hotel se vlastně nejmenuje U Delfína. Oficiální název zní Hotel Dolphin, reálný hotel je ale s tímhle názvem v takovém rozporu (osobně mi to jméno asociuje načančané svítivě bílé hotely v luxusních letoviscích u Egejského moře), že to jméno používám snad jen já sám pro sebe. U vchodu visí opravdu nádherný reliéf s vyobrazením delfína. A taky vývěsní štít. Bez kterého by se myslím vůbec nepoznalo, že jde o hotel. Ono se to totiž pomalu nepozná ani s tím štítem. Připadá vám spíš, že máte před sebou nějaké ošuntělé muzeum. Specifické muzeum, kam si lidé stižení specifickým zájmem chodí v tichosti prohlížet specifické exponáty.

I jestli snad někdo při pohledu na hotel U Delfína takový dojem vážně má, rozhodně nejde jen o nějaký neopodstatněný vzlet fantazie. Ona totiž část toho hotelu jako muzeum opravdu funguje.

Kdopak se bude chtít ubytovat na podobném místě? V hotelu, kde se zároveň nachází jakési záhadné muzeum? V hotelu, v jehož temných chodbách se na jedné kupě vrší vycpané ovce, zaprášené ovčí kožešiny, plísní páchnoucí dokumenty a staré, dočista zhnědlé fotografie? V hotelu, kde v každém koutku lpí jak přischlé bláto nikdy nenaplněné touhy?

Nábytek vyšisovaný do posledního kousku, stoly do jednoho rozvrzané, jediný klíč pořádně nezamykal. Podlaha na chodbách byla prošlapaná, žárovky skoro nesvítily. V umyvadlech nepřiléhaly uzávěry, takže se do nich nedala napouštět voda. Obtloustlá pokojská (nohy měla skoro jako slon) se ploužila chodbami za zlověstného pokašlávání. Pan majitel, věčně za recepčním pultem, byl muž středního věku, se zoufalým výrazem a dvěma chybějícími prsty. Od pohledu to byl přesně ten typ, který se může pustit, do čeho chce, a nic se mu nebude kloudně dařit. Ukázkový exemplář takového člověka. Z celé jeho bytosti přímo čišelo selhání, neúspěch a frustrace. Až se vám ho skoro chtělo šoupnout do vitríny a vystavit ve školním kabinetě. S popiskou Prototyp neúspěšného muže. Většině lidí už jenom pohled na něj více či méně zkazil náladu a bylo i nemálo těch, kteří se rovnou rozzlobili. Jsou takoví, kterým stačí už i jen pohled na podobného zoufalce, aby se bezdůvodně rozzuřili k nepříčetnosti. Komu by se chtělo bydlet v takovém hotelu?

My jsme se tam ale ubytovali. Musíme bydlet právě tady, řekla mi ona. A potom, později, došlo k tomu, že mne nečekaně opustila. Zmizela a já jsem zůstal sám. O tom, co udělala, jsem se dozvěděl od Ovčího mužíka. Odešla od tebe, řekl mi. Zkrátka to věděl. Že ode mne musela odejít. Jako to už teď vím i já. Jejím cílem bylo mne přivést na tamto místo. Bylo v tom něco jako osud. Jako když vody řeky Vltavy nakonec dospějí přes Labe do moře. Právě to se mi honí hlavou, zatímco pozoruji dešťové kapky. Osud.

Když se mi začalo zdávat o hotelu U Delfína, vzpomenul jsem si ze všeho nejdřív na ni. Už zase o mě stojí, blesklo mi najednou hlavou. Proč by se mi jinak pořád a pořád zdál ten samý sen?

Ona. Nevím dokonce, ani jak se jmenuje. I když jsme spolu žili několik měsíců. Nevím o ní prakticky vůbec nic. Vím jen, že dělala call girl v jednom luxusním klubu. Kam byl umožněn přístup jen členům, řádným a prověřeným zákazníkům. A ona byla top-class prostitutka. A k tomu měla ještě i pár dalších zaměstnání. Přes den obvykle brigádničila jako korektorka v jednom mrňavém nakladatelství a na částečný úvazek ještě dělala modelku pro fotografování uší. Vedla zkrátka velmi rušný život. Jméno samozřejmě měla. Vlastně celou spoustu jmen. A zároveň neměla žádné. Nevlastnila cokoli, na čem by bylo nějaké jméno uvedené – a její majetek se stejně téměř rovnal nule. Neměla tramvajenku, řidičák ani kreditní kartu. Jediné, co měla, byl malý zápisník a v něm propiskou načmárané jakési záhadné cifry. Představovala pro mne neuchopitelnou existenci. Prostitutky možná i mají nějaká jména. Žijí ale zkrátka ve světě, který je dokonale anonymní.

Každopádně platí, že o ní nevím skoro nic. Ani kde se narodila, ani kolik jí je let. Nevím ani, kdy má narozeniny. Ani kam chodila do školy. A jestli vůbec má rodinu. Nevím nic. Najednou tady byla a pak zase někam zmizela, jako když přijde déšť a pak se vyčasí. Nechala po sobě jenom vzpomínky. Teď ale cítím, jako by se ty vzpomínky kolem mne zase tak trochu stávaly skutečností. Právě takhle to cítím. Že mě teď z toho stavu, zvaného hotel U Delfína, volá ona. Ano, ona teď o mne znovu stojí. Volá po mně. A já se s ní mohu znovu setkat pouze tak, že se zas stanu součástí hotelu U Delfína. Ve kterém zřejmě pláče právě kvůli mně.

Sleduji dešťové kapky a přemýšlím o tom, že někam patřím. A o tom, že pro mne někdo pláče. Připadá mi, že jde o záležitosti z velice, velice vzdáleného světa. O události odněkud z Měsíce. Koneckonců se přece jedná o sen. Který, mám tak dojem, nedostihnu, ať budu natahovat ruce sebevíc a ať poběžím seberychleji.

Pročpak by někdo ronil slzy zrovna kvůli mně?

A ona po mně přes to všechno touží. Tam někde v hotelu U Delfína. A kdesi v hloubi duše si to přeji i já. Aby mě to místo zahrnulo do sebe. Abych v něm byl obsažený – v tom zvláštním, osudovém místě.

Návrat do hotelu U Delfína však není vůbec nic jednoduchého. Nejde tu totiž jen o to, že si člověk telefonicky zamluví pokoj, sedne do letadla a letí do Sappora. Protože hotel U Delfína není jen hotel, je to zároveň stav. Stav, který na sebe bere formu hotelu. A vracet se tam znamená stanout znovu tváří v tvář stínům minulosti. Stačí na to jen pomyslet a padají na mne k nesnesení černé myšlenky. Když jsou to přece už čtyři léta, co jsem napřel všechny své síly k tomu, abych se těch stínů, mrazivých a temných, provždycky zbavil. Návrat do hotelu U Delfína je pro mne totéž jako hodit za hlavu všecko, co jsem po ty čtyři roky v tichosti pilně střádal. Pochopitelně že jsem nenastřádal kdovíjaké poklady. Jen samé provizorní, dočasné krámy. Dělal jsem ale, co jsem jen mohl, abych ty krámy šikovně pospojoval dohromady, propojil tak sám sebe s realitou a vybudoval si nový život na základě svého bezvýznamného hodnotového žebříčku. Mám se teď snad znovu vracet nazpátek do prázdnoty? Otevřít okno a všecko vyházet ven?

Nakonec ale všechno začíná právě tam. A já to dobře věděl. Že to jinde než tam začít nemůže.

Natažený na posteli, s pohledem upřeným do stropu, jsem si hluboce vzdychl. Kašli na to, blesklo mi hlavou. Vykašli se na to, všechno to hloubání ti nijak nepomůže. Tohle je totiž nad tvoje síly, hochu. Ať si budeš hloubat sebevíc, začít musíš právě a jen odtamtud. Tak je to totiž dané. A ty s tím nic nenaděláš.

@ @ @

Povím vám teď něco o sobě.

Dovolte, abych se představil.

Ve škole jsem to dřív dělával často. Kdykoli jsme se sešli v nové třídě, popořadě jsme předstupovali před lavice a říkali o sobě všechno možné. Ani trochu mi to nešlo. A kdyby jen to: Já nebyl schopný v něčem podobném najít jakýkoli smysl. Co o sobě vlastně vůbec vím? Jsem opravdu ten člověk, jehož představu mi podsouvá mé vědomí? Není snad obraz, co jsem si udělal o sobě samém, zdeformovaný a svévolně pozměněný natolik, že se pak člověku zdá cizí jako vlastní hlas, nahraný na magnetofon? Právě takhle jsem to vždycky vnímal. Pokaždé když jsem se měl představit, když jsem měl vystoupit před lidi a něco o sobě říct, přepadl mě pocit, jako bych sám sobě přepisoval známky v třídním výkazu. Vždycky jsem se cítil strašně nejistý. Proto jsem taky byl v podobných případech rozhodnutý říkat pokud možno jen objektivní fakta, jaká není třeba nijak interpretovat ani vykládat (mám psa, rád plavu, nemám rád sýry atd.), ale i tak mi vždycky připadalo, jako když imaginární postava mluví o imaginárních skutečnostech. A když jsem pak v téhle náladě poslouchal vyprávění ostatních, připadalo mi, že i oni mluví o někom úplně jiném než o sobě. Žili jsme všichni v imaginárním světě, dýchali imaginární vzduch.

Každopádně teď ale řeknu něco o sobě. Od toho se pak odvine všechno další. Bude to první krok. A soudit, jestli to bylo správně nebo ne, stačí až potom. Třeba to udělám já a třeba někdo jiný. Teď je každopádně čas vyprávět. A i já sám si budu muset pamatovat, co řeknu.

Sýry už dneska jím rád. Najednou, a nevím přesně kdy, mi samy od sebe zachutnaly. Pes, kterého jsme měli, mi ten rok, co jsem se dostal na vyšší střední, promokl a pošel na zápal plic. Od té doby jsem už žádného psa neměl. Plavu rád dodneška.

To by tak bylo asi všechno.

Tak jednoduše to ale skončit nemůže. Jak jednou člověk začne chtít něco od života (a je snad někdo, kdo od života nic nechce?), začne od něj na oplátku život vyžadovat mnohem víc dat. Mnohem víc bodů, ze kterých se dá vytvořit jasný náčrt. Pokud to neuděláme, nedostaneme žádnou odpověď.

Odpověď nemožná pro nedostatek vstupních dat. Stiskněte prosím mazací klávesu.

Tisknu mazací klávesu. Monitor zbělá. Lidé ve třídě po mně začínají házet všechno možné. Řekni nám víc! Pověz nám toho víc o sobě! Učitel na mě kouká se zdviženým obočím. A já ze sebe ne a ne vymáčknout slovo. Dočista jsem tam na stupínku zkameněl.

Mluv. Jinak nikdy nic nezačne. Povídej a řekni co nejvíc. S tím, jestli to bylo správně nebo ne, si můžeš lámat hlavu i pak.

@ @ @

Tu a tam se u mě stavila na noc ženská. A pak si se mnou dala ráno snídani a jela do práce. Ani ona pochopitelně nemá žádné jméno. To je ale čistě jenom tím, že není ústřední postavou tohohle příběhu. Okamžitě z něj zase zmizí. Proto jí žádné jméno nedám. Abych si ušetřil zmatky a komplikace. Na druhou stranu ovšem nehodlám její existenci nijak zlehčovat. Měl jsem jí hodně rád, a že teď zmizela, na věci vůbec nic nemění.

Byli jsme to, čemu se říkává kamarádi. Přinejmenším ona pro mě představovala snad jediného člověka, kterého bych mohl označit za přítele. Ona sama měla kromě mě ještě i regulérního milého. Dělala na telefonním úřadě, kde na kompjútru počítala telefonní poplatky. Detaily z pracoviště jsem z ní nemámil a ona se o nich taky moc nezmiňovala. Myslím ale, že fakt dělala něco v tom smyslu. Že sčítala, kolik se provolalo na soukromých telefonních linkách, a vystavovala faktury a podobně. Kdykoli jsem proto našel v dopisní schránce fakturu za telefon, bylo mi, jako bych od ní dostal osobní dopis.

Nehledě na tohle všechno se mnou spala. Dvakrát nebo třikrát do měsíce, nebo tak nějak. Připadal jsem jí jako nějaký obyvatel lunárního světa, anebo něčeho podobného. „Hele, nebudeš už pomalu muset zpátky k vám na Měsíc?“ říká a hihňá se. Říká to v posteli, nahá a tiskne se ke mně přitom. Cítím na žebrech její prsa. Před rozedněním jsme si tak častokrát povídali. Od dálnice to permanentně hučí. A z rádia se line monotónní skladba od Human League. Human League. Pitomé jméno. Jak se někdo může takhle nemožně nazvat? Dřív lidi dávali skupinám slušnější a decentnější jména. Imperials. Supremes. Flamingos. Falcons. Impressions. Doors. Four Seasons. Beach Boys.

Říkám jí to a směje se mi. A říká, že jsem divný. Netuším, co je na mně divného. Považuju se za hrozně obvyklého člověka s hrozně obvyklým způsobem myšlení. Human League.

„Jsem s tebou moc ráda,“ říká mi. „Občas se mi po tobě hrozně zasteskne. Třeba když jsem v práci a tak.“

„Hm,“ říkám já.

„Občas,“ zdůrazní ona. A udělá asi půlminutovou pauzu. Skladba od Human League skončí a začne hrát nějaká neznámá skupina. „A to je ten problém. Tvůj problém, víš?“ pokračuje. „Moc ráda se s tebou scházím tak jako teď, ale nemám dojem, že bych s tebou chtěla být den co den od rána do večera. Čím to může být?“

„Hm,“ říkám já.

„Tím nechci říct, že bych se s tebou snad necítila dobře, nebo tak něco. Jenom mám, když jsme spolu, občas dojem, jako by kolem najednou hrozně zřídl vzduch. Dočista jak někde na Měsíci.“

„Je to jen malý krok pro člověka…“

„Hele, já si nedělám legraci,“ zvedla se a zadívala se na mě. „Říkám to pro tvoje dobro, víš? Kdo další to pro tebe udělá? No? Řekne ti tohle ještě někdo jiný?“

„Neřekne,“ říkám popravdě. Tohle mi už nikdo jiný nepoví.

Pořád ještě je natažená, prsa jemně přitisknutá k mým žebrům. Já ji zlehka hladím dlaní po zádech.

„Každopádně si s tebou občas fakt připadám, jako by kolem zřídl vzduch. Jak někde na Měsíci.“

„Na Měsíci ale není řidší vzduch,“ podotýkám. „Na Měsíci totiž není vzduch vůbec. Takže…“

„Zřídne, abys věděl,“ říká tiše. Netuším, jestli má předchozí slova ignorovala, anebo je prostě přeslechla. Tichý hlas, kterým to říká, mne ale popouzí. Netuším, jak je to možné, ale je v něm něco, co na mne tak působí. „Občas najednou zřídne. A ty jako bys dýchal docela jiný vzduch než já. Jasně to cítím.“

„Panuje zkrátka nedostatek vstupních dat,“ říkám já.

„Chceš říct, že o tobě nic nevím?“

„Já sám se v sobě úplně nevyznám,“ říkám já. „Fakt. A nemyslím to v nějakém filosofickém smyslu, nebo tak. Teď mluvím naprosto realisticky. Prostě se celkově nedostávají data.“

„Už ti ale je třiatřicet,“ říká ona. Jí samotné je dvacet šest.

„Čtyřiatřicet,“ upřesňuju. „Čtyřiatřicet a dva měsíce.“

Vrtí hlavou. Vyleze z postele, popojde k oknu, roztáhne záclony. Za oknem je vidět dálnici. Nad ní se vznáší měsíc šesté hodiny ranní, bílý jako kost. Ona má na sobě moje pyžamo.

„Ty hele, vrať se zas zpátky tamhle,“ říká a ukazuje na měsíc na nebi.

„Trochu dost zima, ne?“

„Myslíš na měsíci?

„Tobě přece,“ říkám já. Teď máme únor. A ona stojí u okna a od úst jí stoupá pára. Po mých slovech jako by si konečně uvědomila, že je jí chladno.

Honem se vrací do postele. Obejmu ji. Pyžamo je hrozně studené. Přitiskne mi nos ke krku. I nos má hrozně studený. „Mám tě moc ráda,“ říká mi.

Chci taky něco říct, nemůžu ale najít správná slova. Je mi sympatická. Takhle v posteli se s ní moc příjemně tráví čas. Rád ji zahřívám a hladím jí vlasy. Rád poslouchám, jak tiše oddechuje ze spaní, rád ji ráno pomáhám vypravovat se do práce, rád dostávám faktury za telefon na částky, které – jak věřím – vypočetla, rád se dívám, jak má na sobě mé pyžamo, které je jí velké. Když přijde k věci, nesvedu ale nic z toho vyjádřit stručně a jasně. Pochopitelně žádné „miluju tě“. A ani žádné „mám tě rád“.

Co bych jí tak měl říct?

Neřeknu každopádně nic. Nevybaví se mi ani slůvko. A je mi jasné, jak ji tím mlčením zraňuju. Pokouší se mi to nedat najevo, jenomže já to stejně cítím. Vnímám to, zatímco sleduji tvary kostí rýsující se pod hebkou pokožkou jejích zad. Cítím to naprosto zřetelně. Chvíli se beze slova objímáme a posloucháme skladbu, o které ani nevíme, jak se jmenuje. Přikládá mi zlehka dlaň k podbřišku.

„Ty by sis měl vzít nějakou Měsíčňanku a mít s ní Měsíčňátka,“ říká mi laskavě. „To by bylo vůbec nejlepší.“

V dokořán otevřeném okně byl vidět měsíc. Držel jsem ji v náručí a přes její rameno se na ten měsíc díval. Po dálnici občas projížděly kamióny, naložené něčím hrozně těžkým. Vydávalo to zlověstné zvuky, jako když začne pukat ledovec. Co to jen u všech všudy vezou, napadlo mě.

„Co bude k snídani?“ ptá se mě ona.

Konec ukázky

Table of Contents

1