Harriet Tyce

Všechny tvoje lži

Přeložila Jana Vlčková

Harriet Tyce: Všechny tvoje lži

Copyright © 2020 Harriet Tyce

All rights reserved

Translation © Jana Vlčková, 2021

ISBN 978-80-249-4434-0

Pro Sarah Hughesovou – nejdražší z přátel.

Nikdy nezapomenu na oční stíny od Rimmelu…

Část 1

1

Dnes jsem úplně poprvé spala v ložnici své matky. Alespoň co si pamatuju. Je studená. Zpod přikrývky mi vykukuje jenom paže a kůže mi připadá vlhká a prsty mám studené. Převalím se a celá se schovám pod deku, užívám si Robinina tepla. Tiše pochrupuje vedle mě. Už je to pár let, co se mnou chtěla spát, ale teplota v domě ji zdolala. První večer po našem příjezdu vkročila do pokoje, který jsem pro ni připravila, a zase rychle vyběhla ven.

„To je ledárna, “ postěžovala si. „A nelíbí se mi ten divný obraz na zdi. “

„Dám ho pryč, “ slíbila jsem, ale neprotestovala jsem, když se mínila nastěhovat ke mně do postele. Nechci ji pustit z dohledu.

Přikrývka je moc tenká. Včera večer jsem na ni rozprostřela naše kabáty, abychom pod ní udržely víc tepla, ale zatímco jsme spaly, sklouzly na podlahu. Natáhnu se a položím je zpátky. Snažím se neprobudit Robin, aby mohla odpočívat aspoň o pár minut déle. Bude nám chladno, až vstaneme.

Pořád je tady plynový krb. Vzpomínám si, že v zimě, za těch nejmrazivějších dní, mi matka dovolila se vedle něj oblékat, ale s varováním, abych nechodila moc blízko. Nikdy jsem se ho nesměla dotknout. Teď se ho dotknout bojím. Je hnědý, leskne se a má ostré rohy, trčí z výmalby. Keramické hořáky jsou umouněné od sazí. Ani nevím, jestli stále ještě funguje. Prostor kolem něj, kdysi bílý, zežloutl, a nahoře jsou vidět popálená místa. Včera večer jsem od sbírky porcelánových figurek na římse odvrátila zrak, ale v mdlém světle svítání vidím, že jsou pořád stejné: usměvavé pastýřky, Pierot s prázdným úsměvem, ti všichni se tísní na úzké liště.

Robin se vedle mě zavrtí, povzdechne si a zase upadne do spánku. Nechci ji budit. Dnešek pro ni bude beztak tvrdý. Náhle se mě zmocní rozčilení. Zatuchlá místnost mě dusí, pronásledují mě myšlenky na vyhřátý dům, z nějž jsem utekla. Ničí mě kontrast mezi zdejším pokojem pro hosty, jejž Robin odmítla, a její vlastní ložnicí, kterou jsme byly nucené opustit – postel s růžovými závěsy, ovčí kůže na podlaze. V mámině domě žádné ovčí kožešiny nejsou, jen beraní lebka visící nad schody, zajímavá svými zatočenými rohy.

Ale je tu bezpečno. Jsme daleko. Robin se převalí na posteli blíž ke mně. Její teplá ruka leží vedle mojí. Pevně svírá v dlani malou pletenou surikatu, kterou pro ni uštrikovala moje nejlepší kamarádka Zora. Dech se mi zpomalí. Po tom, co se stalo, mi navzdory teplu bude v tomhle domě vždycky zima. Stačí si vzpomenout a zachvěju se. Šok je stále čerstvý. Hluboký nádech, výdech. Teď jsme tady.

Natáhnu se a zvednu mobil z nočního stolku. Nic. Žádné zprávy. Baterie je skoro vybitá – a poblíž postele pochopitelně není žádná zásuvka. Ale elektřina naštěstí stále jde. Pokud samy sebe nepopravíme elektrickým proudem dřív, než stačím sehnat technika, aby zkontroloval rozvody. Natáhnu se na záda a v duchu si přeříkávám, co všechno je třeba zařídit, aby se nám dům stal bezpečným útočištěm. Počet úkolů, který přede mnou leží, mě drtí. Přinejmenším nebudu mít čas myslet na nic jiného.

„Kolik je hodin? “ zamumlá Robin a otočí se, aby si protáhla končetiny.

„Skoro sedm, “ odpovím. „Měly bychom vstát. “

Ještě chvíli ležíme. Ani jedné z nás se nechce čelit chladu. Obrním se, rázně ze sebe stáhnu deku a vyskočím z postele.

„Ty jsi tak zlá, “ vyčte mi Robin a rychle si sedne. „Musím se dnes sprchovat? V koupelně mrzne. “

„Ne, nemusíš. Pokusím se to později dát do pořádku. “

Rozběhne se do svého pokoje a já slyším její kroky, když se obléká. Bez přemýšlení na sebe hodím džíny a svetr. Na marnivost je příliš velká zima.

„Nikam se mi nechce, “ prohlásí Robin s topinkou v ruce. Položí ji zpátky na talíř, aniž by do ní kousla. Povzdechne si. Srdce mi usedá.

„Já vím. “

„Bude to tam hrozný, “ strachuje se. Otočí se a zaplete si vlasy do uzlu na vršku hlavy.

„Třeba nebude. “

„Ano, bude, “ trvá na svém a zírá na mě. Její tón nesnese námitek.

V šesté třídě musela změnit školu. V nové uniformě – fungl nové, nažehlené a nepoddajné – vstoupí do stmeleného kolektivu, kde už vládne určitá hierarchie. Uniforma jí ani nesedí – límec kolem krku je moc velký a sukně dlouhá. Jasně červený svetřík podtrhuje bledost její pleti a ostře kontrastuje s bílou naškrobenou košilí. Všechno jsme včera ve spěchu nakoupily ve specializované prodejně na Finchley Road, kterou si pamatuju sama z vlastního dětství. Sevře se mi krk, ale přinutím se usmát.

„Všechno bude v pořádku, “ slibuji, ačkoliv mi z hlasu zaznívá zoufalství. „Najdeš si prima nové kamarádky. “ Zvednu kousek topinky, podívám se na něj a zase ho položím. Ani já nemám hlad.

„Snad, “ připustí Robin hlasem plným pochybností. Přestane se zabývat vlasy a vytáhne z kapsy mobil. Okamžitě propadne kouzlu jeho obrazovky. Já se přemůžu, abych nezkontrolovala ten svůj. Není tam zpráva od Andrewa, v níž přeje své dceři hodně štěstí v nové škole? Nemám ponětí, jestli Robin se svým otcem mluvila od té doby, co jsme odešly… Co jsme musely odejít. Robin dál klouže prstem po displeji.

„Něco zajímavého? “ Nakonec nevydržím a musím se zeptat. Snažím se o veselý tón. „Napsal ti táta? “ Jakoby nic zvednu svůj mobil a hodím ho do kabelky.

Robin vzhlédne. Dál se tváří vážně. Z bledého obličeje vystupují oči stejně tmavé jako vlasy. Zavrtí hlavou. „Táta ne, “ odpoví. „Ty jsi s ním nemluvila? “

Nasadím neutrální úsměv. Potřebuju posunout rozhovor dál. Musí uvěřit, že je všechno v pořádku. Zato nemusí vědět, že poslední kontakt mezi mnou a jejím otcem proběhl formou nenávistného syčení po telefonu. Od té doby jsem se mu nedovolala. Jenom si táhni, vyštěkl na mě. Už tě tady nechci. Ani jednu z vás. Z hlasu mu sálala zloba, kterou jsem neznala.

Mlčím příliš dlouho. Dívá se na mě a ve tváři se jí začíná formovat otázka.

„Nějaké drby? Píšeš si s někým? “ vymáčknu ze sebe s vynaložením značného úsilí. V posledních měsících probíhaly mezi Robininými kamarádkami a ostatními spolužáky ze staré třídy komplikované spory a mě by zajímalo, jak se situace dál vyvíjí.

„Všichni ještě spí, mami. U nás doma je půlnoc. “

„Ano, promiň. Samozřejmě. Nedošlo mi to. “ Slova zůstanou viset ve vzduchu, než se Robin uvolí pokračovat:

„Ale mám tu spoustu zpráv ze včerejší noci, které přišly, zatímco jsem spala. V pátek si Tyler místo Emmy sedl v autobusu k Addison, a teď s Addison nikdo nemluví. “

„Proboha…“

„Já vím, je to hloupé. “ Znovu pohlédne na mobil a pak ho položí.

„Chodit do dívčí školy bude možná jednodušší, “ prohlásím. Snažím se, aby to vyznělo přesvědčivě, ale nezdaří se.

Robin pokrčí rameny. „To uvidím. “

Poslední rok základní školy. Vzpomínky na něj se mi zažraly hluboko do morku kostí. Dovršili jsme jedenáctý rok věku, někteří už vypadali jako dospívající, jiní dál zůstávali dětmi. Robin přinejmenším vězí někde uprostřed. Není příliš vysoká ani moc malá, zkrátka ničím nevyčnívá. Stejně to pro ni bude těžké. Potlačím zachvění. Vzpomínám na odmítání, na zášť. Ať už procházím čímkoliv, jednoho zůstávám ušetřená – snahy zapadnout do nového školního kolektivu.

„Netuším, jak to holky zvládnou, když mezi nimi nebudeš, abys je usmiřovala. “

„Nezvládnou, “ ujistí mě Robin a dál se tváří vážně. „Beze mě se budou hádat o to víc. A já si zprávy od nich nikdy nepřečtu včas. “

„Určitě si to mezi sebou vyřeší. Brzy je uvidíš. Třeba o vánočních prázdninách. “

Robin mlčí. Změna je příliš velká, aby se s ní dokázala jen tak vyrovnat. Změnilo se toho moc a velmi rychle. Během několika dnů se můj a Robinin svět obrátil vzhůru nohama.

„Vím, že je to těžké, “ řeknu. „Ale my se s tím dokážeme vypořádat. Měly jsme štěstí, že máme kam jít. Doma jsi chodila do fajn školy, ale vždycky jsme si přáli, aby ses vzdělávala tady, v Londýně. Bude se ti tu líbit. “ Hlas se mi zlomí. Vzpomínám si na poslední uspěchaný den v Brooklynu, kdy jsem naházela naše věci do tašek a s falešným úsměvem na tváři jsem lhala Robin o tom, proč musíme odjet. Hned teď. Bez rozloučení.

„Ty sama jsi tam byla šťastná? Víš určitě, že se mi tam bude líbit? “ zjišťuje. Tváří se sklíčeně a ve tváři má podezřívavý výraz.

„Ano, “ přisvědčím. Další lež. Ale tentokrát jen malá.

„Vždyť jsi mi vyprávěla, že jsi neměla nejlepší dětství, “ namítne. Je pohotová, ta moje dcera. Někdy až moc.

Rychle se vzpamatuju. „To víc souviselo s tím, co se dělo doma, “ prohlásím. „S tvojí babičkou. Neměla zrovna ráda děti – ani svoje vlastní. Škola pro mě představovala únik. Samozřejmě ani tam to někdy nebývalo lehké, ale měla jsem pár kamarádek. Zbožňovala jsem knihovnu. V šestce jsem se stala předsedkyní třídy, moje jméno viselo na nástěnce – bylo to dost skvělé. Rozhodně jsem se tam cítila lépe než tady. “ Ukážu kolem sebe na ošuntělou studenou kuchyni.

Robin se usměje. „Alespoň tam bude teplo, “ prohlásí v pokusu o žert. Natáhnu se a přes stůl ji obejmu. Ona mi po chvíli objetí oplatí. „Pojď, jdeme. Určitě nechceš hned první den přijít pozdě. “

Robin přikývne a jde si pro školní batoh. Natáhne si rukavice, já si narazím vlněnou čepici, abych zamaskovala mastné vlasy, a vyjdeme z domu.

Kráčíme na autobusovou zastávku a podrážky našich bot dopadají na chodník ve shodném rytmu. Pohlédnu na dceru. Kaboní se, vystrkuje bradu. Navzdory svému mládí mi najednou připadá téměř dospělá.

Netuším, co nás čeká. Chci zachovat klid. Ale nedokážu se zbavit strachu usazeného v žaludku, těžkého jako naše kroky.

2

Sedím v autobuse u okna a opírám si čelo o sklo. Šestačtyřicítka je natřískaná a pomalá, líně se šine od zastávky k zastávce z Camdenu do St. John’s Wood. Znám tuhle cestu tak dobře, že bych po ní mohla jít se zavřenýma očima. Je úplně jiná, přesto pořád stejná. Přibyly nové budovy a ty staré si alespoň pořídily novou omítku.

Podívám se na Robin – stále je pohroužená do svého mobilu. Najednou vyprskne smíchy a zvedne hlavu.

„Emma mi napsala, co nového se děje. Obrovské drama pokračuje. Jsem ráda, že tam nejsem a nemusím se tím zabývat, “ prohlásí Robin a zastrčí telefon do batohu.

Skoro jí věřím.

Jak se přiblíží důvěrně známá zastávka, sevře se mi žaludek. Znenadání si naplno uvědomuju hustý provoz, všechny ty zvuky. Kvílení brzd, jekot klaksonů, muže, který v dálce kleje. Z ulice k nám pronikne pach výfukových plynů a uvízne mi v krku. Míjí nás plynulý proud tmavých městských džípů. Budeme jediné, kdo přijede do školy hromadnou dopravou.

Autobus nečekaně zabrzdí a já se udeřím hlavou o sklo. Zavřu oči a bráním se vzpomínkám.

„Nikdy ji tam nepřijmou, “ prohlásila jsem, když jsem se poprvé před dvěma lety dozvěděla, co máma udělala. „Je moc pozdě. Je tam strašný nával. Teď už žádná volná místa nebudou. Na začátku čtvrtého ročníku, ani za dva roky. Čekací listina bude kilometr dlouhá. Máma si myslí, že může všechno ovládat, ale tak to není. I kdybychom na ten plán přistoupili, nepůjde to. “

Což byla pravda a moje potěšení nezměrné, když administrativní pracovnice odpovědná za přijímací řízení můj zdráhavý dotaz stručně odbyla.

Ale to bylo předtím, než se všechno zvrtlo. Moje manželství s Andrewem se zhroutilo během dvou krátkých let. Proto mě překvapilo, když mi před pouhými několika týdny zatelefonovala stejná administrativní pracovnice s tím, že se uvolnilo místo a Robin může okamžitě nastoupit. Chystala jsem se její nabídku odmítnout, ale něco mě zastavilo. Vezmu si čas na rozmyšlenou, pokud to nevadí, vyhrkla jsem místo toho.

Nic mě nemohlo připravit na zoufalství, s nímž jsem jí o osmačtyřicet hodin později se srdcem v krku zavolala, abych se zeptala – poprosila ji –, jestli je to místo stále volné. Prosím. Pro ni to byla standardní nabídka, vedená potřebou zaplnit nečekanou mezeru ve třídě. Pro mě to představovalo zázrak – všechno, co jsem potřebovala k našemu úniku. Dokud se tak nestalo, nikdy by mě nenapadlo, že budu odněkud utíkat. Po mámě jsem mohla dědit jenom pod podmínkou, že pošlu Robin do Ashams – bez toho bych nemohla užívat tenhle dům a neobdržela bych malou apanáž, která nám umožní přežít, teď když jsem opustila manžela.

Když jsem před více než deseti lety naposled odcházela z matčina domu, přísahala jsem, že už se do něj nikdy nevrátím. Nedovolím matce, aby mě znovu ovládala.

Ale kvůli Robin bych porušila jakýkoliv slib.

* * *

Teď stojíme u školních vrat, ruce zabořené v kapsách mám pevně zatnuté v pěst. Ačkoliv už jsem dospělá, budova mi stále připadá obrovská, impozantní. Architektura hodná nejprestižnější dívčí školy v severním Londýně. Raději si ani nepředstavuju, jak hrůzostrašně musí působit na moji dceru.

Jsou tu dvě železné brány a formální květinový záhon mezi živými plůtky a bramboříky. Od každé brány se vine příjezdová cesta, která končí u mohutného schodiště před hlavním vchodem. Navzdory své velkoleposti školní budova nestojí tak daleko od chodníku – kočár by se musel bránou opatrně prosmýknout, místo aby do ní majestátně vplul. Od Robininy staré školy, moderní stavby na předměstí, se to místo víc lišit nemohlo. Tahle škola v sobě nese břemeno historie, vážnost, která jako by tvrdě doléhala na děti procházejícími jejími dveřmi.

Podívám se na Robin. Z jejího obličeje čiší napětí, z tváří se vytratila barva.

„To bude v pořádku, “ nechám se slyšet. Chtěla bych jí to slíbit, ale nemůžu.

Robin se rozhlíží kolem sebe, ani nemrkne. Sevře mi paži. „Tohle je základka? “

„Ano. Je o hodně přátelštější, než vypadá, věř mi. “ Ovládnu se, abych nezkřížila prsty.

„Dobrá. “

„Asi bychom měly jít dovnitř, “ prohlásím a ona přikývne. Pomalu kráčíme po příjezdové cestě a vystoupáme po kamenných schodech. Dveře jsou široké, dřevěné, s mosazným zdobením vypulírovaným do vysokého lesku. Natáhnu se po klice, ale někdo zabere z druhé strany a vyškubne mi ji z ruky. Vyhrne se z nich žena a vrazí do mě. Leknutím uskočím dozadu, jen tak tak že neupadnu. Na poslední chvíli se přidržím Robininy paže a málem ji srazím. Kotník se pode mnou podlomí a nohou projede ostrá bolest.

„Koukejte na cestu!“ vykřikne ta žena. Mračí se, z jejího hlasu prýští opovržení. „Mohla jsem spadnout ze schodů. “ Prodere se kolem nás a odmašíruje pryč. Dokonale vyfoukané vlasy s každým krokem elegantně vlají na bojovně napřímených ramenou. Sleduju ji, srdce mi vyděšeně tluče. Vysoká, blond. Nepřátelská.

„Jsi v pořádku? “ zeptá se mě Robin v okamžiku, kdy se kolem nás snaží projít další žena.

Krk se mi sevře, jako bych se měla každou chvíli rozplakat. Anebo zaječet, ať mi všichni políbí šos. Spěšně si setřu vlhkost z očí.

„Nic mi není, “ uklidním ji.

Jakmile jsme bezpečně uvnitř a já představím Robin v kanceláři a vyplním formuláře, kde na sebe uvedu kontakt pro případ nouze, postavím se plna očekávání vedle Robin.

„Už můžeš jít, mami, “ vyzve mě dcera a sekretářka se rozesměje.

„S námi bude v bezpečí, paní Spenceová. “

„To je příjmení mého manžela, “ vysvětlím jí. Nedokážu se přimět a přiznat, že bývalého, když Robin stojí vedle mě. „Já jsem Roperová. Sadie Roperová. “

„Samozřejmě, paní Roperová, “ opraví se. Dál na mě obě hledí a čekají, až odejdu.

Robin přikývne. „Běž už, mami. “

Podívám se na sekretářku. „Už ode mě nic nepotřebujete? Nemám se podívat do učebny? Setkat se s třídní učitelkou nebo tak něco? “

Zavrtí hlavou. „Dnes ne. Časem se s ní seznámíte. Dáme vám vědět, až bude třídní schůzka. “ Otočí se k Robin. „Odvedu tě do třídy. “

Vyžene moji dceru dřív, než se s ní stačím rozloučit.

3

Rychle kráčím na autobusovou zastávku na druhé straně ulice. Bolest v kotníku slábne. Musím něco udělat s domem a poohlédnout se po nějaké práci. Ční přede mnou dlouhé roky, kdy jsem se nevěnovala trestnímu právu, ale odmítám se jimi nechat zastrašit. V posledních týdnech jsem překonala horší věci. Daleko horší.

Nemuselo to ale tak být. Zmítá mnou zlost. Zlobím se na Andrewa, že je takový hajzl. Jeho odmítnutí a vztek mě zahnaly až za Atlantik – přímo do spárů mé matky a zchátralého domu. Hlavou mi bleskne vzpomínka na náš krásný nový bungalov. Bílé stěny a dřevěná podlaha, žádné ponuré katakomby zanedbaného viktoriánského stavení, jehož okna stíní přerostlý břečťan. Toxické dědictví.

Zastaví přede mnou autobus. Radši na to teď nemyslet. Barák celý vygruntuju, vydrhnu, vyčistím. Vybělím ho skrznaskrz. Vytáhnu mobil, abych napsala Zoře a pozvala ji na večeři. Můj prst chvíli otálí nad displejem, než naťukám:

Překvapení! Je to na dlouhé vyprávění, ale jsme s Robin zpátky v domě. Povečeříme spolu zítra? Máme co dohánět.

Plánuju budoucnost, nazpátek se neohlížím.

Konec ukázky

Table of Contents

Část 1

1

2

3