Original edition © 2018 Coppenrath Verlag GmbH & Co. KG,

Hafenweg 30, 48155 Münster,

Germany. Original title: Fabelhafte Feline – So ein Affentheater!

(ISBN 978-3-649-63104-0). All rights reserved.

Translation © Vendula Haltufová, 2021

ISBN 978-80-242-7515-4

Polední šlofík

S hlubokým kocouřím povzdechem se Paulo uvelebil na své oblíbené větvi v koruně letitého kaštanovníku. Zde mohl nerušeně odpočívat a zároveň měl odsud dokonalý rozhled.

Byl to vskutku ideální strom. Před ním statek Štístko, za ním lesík, který se táhl téměř až k železniční trati. Vlevo rozlehlý sad a vpravo zbrusu nový výběh pro pět pouťových poníků, k nimž nedávno přibyly dvě kozy.

Poníci už samozřejmě dávno nemuseli šlapat o poutích den co den v kruhu a vozit děti. O to se Florentýna, Tom, doktor Arend a on, Paulo z Panamy, společně postarali. Žádní pouťoví poníci to tedy už nebyli, ale Paulo jim tak pořád říkal.

Ne schválně, jen si nebyl schopen zapamatovat jejich jména. Na něco takového nezbývalo v kocouří hlavě místo. Kozy ještě jména neměly. Doktor Arend, Florentýnin tatínek, nepočítal s tím, že by zůstaly na statku. Chtěl je předat do správných rukou. Jejich původní majitelé si je pořídili na zahradu místo sekačky na trávu, považovali to za úžasný nápad. Časem však zjistili, že kozy sice trávník patřičně udržují, ale je s nimi spousta práce! A tak se jich zbavili.

Ach jo, nad hloupostí některých lidí Paulo občas jen nechápavě vrtěl hlavou.

Když kozy spatřila Florentýna, v zelených očích se jí spiklenecky zalesklo. Bylo nad slunce jasnější, že by si je obě nejraději nechala.

„To nepřipadá v úvahu, Týno,“ protestoval doktor Arend a přísně jí zakázal dát jim jména.

Každý přece ví, že když zvíře dostane jméno, stane se členem rodiny. Paulo doufal, že doktor Arend najde pro kozy nový domov co nejdříve, protože mu to neustálé mečení lezlo na nervy.

V tuto chvíli však na statku Štístko a v jeho okolí panovalo téměř božské ticho. Poníci podřimovali na jarním sluníčku, kozy ležely bok po boku na slámě před venkovním výběhem. Na rohožce před vstupem do hezkého hrázděného stavení dřímal do klubíčka stočený Jack Russel teriér Lordík, psík doktora Arenda. Florentýna s Tomem ještě trčeli ve škole, doktor Arend odjel na biofarmu pana Fridricha a Florentýnina maminka přerovnávala v malé pracovně vedle ordinace jakési dokumenty.

Tu a tam zaznělo veselé cvrlikání ptáčků, kteří se vrátili z teplých krajů. Sluníčko nabývalo na síle a příroda se pozvolna probouzela ze zimního spánku. Paulo to zažil už mnohokrát, a přesto mu návrat jara pokaždé připadal jako malý zázrak. Všechno se opět pomaloučku zbarvovalo a zesláblá krajina se začala proměňovat – jasná zelená, jemná žlutá a hřejivá oranžová neúprosně vytlačovaly ponuré odstíny posledních měsíců. Svěží vzduch byl stále trochu chladný, ale prosycený příjemným očekáváním.

Ach, to je krása, taková krása, pomyslel si Paulo, blaženě se protáhl a chystal se, že si na chviličku zdřímne…

„Hned mi vrať ten oříšek!“

„A pročpak?“

„Protože já ho viděla první!“

„Nene!“

„Jojo!“

„Ne!“

„Jo!“

„Tak dáš mi ho po dobrém, nebo si pro něj mám jít?“

„Ha, klidně!“

Paulo nevrle otevřel oči. Na protějším stromě se hlasitě hádaly dvě veverky. Božský klid se jako mávnutím proutku rozplynul.

„Hej, můžete se laskavě ztišit?“ prskal kocour. „Nejste tady totiž samy. A dělat v době oběda takový rámus je pěkně nezdvořilé!“

Veverky si ho však vůbec nevšímaly.

Ta s oříškem v packách – rozježený sameček se světlým flíčkem na hrudi – se střemhlav rozeběhla po kmeni dolů, přeskočila zlomenou větev a zničehonic zkoprněla.

Užasle se ohlédla nahoru za druhou veverkou, která bez hnutí zůstala sedět v koruně stromu.

„Co je? Proč mě nehoníš?“

„Ticho!“ zahřměl Paulo.

„Pche, taková prkotina. Klidně si ten ořech nech!“

„Tichóóó!“ zaburácel Paulo ještě jednou.

„Když myslíš… S chutí se do něj pustím!“ provokoval zezdola ten rozježenec.

„Dělej si, co chceš. Je mi to úúúplně fuk.“

„To si vykládej svojí babičce. Vidím, jak ti cuká čumáček. Pekelně se zlobíš.“

„TICHÓÓÓ!“ zařval Paulo tak hlasitě a naštvaně, až poníci na pastvině zvedli hlavy. Kozy zamečely, na rohožce klimbající Lordík vyskočil, jako když ho píchne, a se štěkotem se splašeně rozběhl po dvoře. Typický hloupý pes, pomyslel si Paulo. Místo aby v klidu a s rozvahou prozkoumal situaci, začne štěkat a běhat dokolečka jako pominutý. Sakryš, kvůli těm dvěma otravným potvorám se může s poklidnou idylkou rozloučit.

Co tady vlastně pohledávají? Tohle je jeho zahrada. Jeho nejoblíbenější místo.

Snad sem nehodlají chodit pravidelně, aby tu dělaly takový kravál? Teď, když mezi ním a jeho zarytým nepřítelem Baltazarem konečně – po tak dlouhé době – zavládlo víceméně příměří, takže Paulo nemusel být pořád ve střehu… teď že by se měl rozčilovat kvůli dvěma protivným veverkám?

Nikdy!

Kocour se dlouho nerozmýšlel – vyřeší to okamžitě. A jednou provždy.

S nebezpečně vytasenými drápy seskočil ze své oblíbené větve a přistál přímo před veverkou.

Stesky plesky

Florentýna s Tomem seděli vedle sebe na nízké zídce a klátili nohama. Poslední dvouhodinovka angličtiny jim nečekaně odpadla. Paní učitelce Žabákové se o velké přestávce udělalo špatně a celou věčnost strávila na učitelských záchodcích. Když se konečně objevila, byla v obličeji prapodivně zelená. Řediteli a ostatním kolegům bylo jasné, že dvě hodiny za sebou odučit nezvládne.

Školní autobus však už byl dávno pryč a další jel až po šesté vyučovací hodině.

„ Tak půjdeme pěšky,“ navrhl Tom.

„Ale to je strašlivá dálka,“ brblala Florentýna.

Tom pokrčil rameny. „Radši se pořádně projdu, než abych se zbytečně poflakoval kolem školy.“

S tím nešlo nesouhlasit. Oba tedy společně vyrazili.

Jenže cesta se opravdu táhla jako žvýkačka. Šlapali už přes hodinu a cedule s názvem jejich obce byla stále v nedohlednu. Zato jim do oka padla tato zídka, jako stvořená pro krátkou pauzu.

„V Bamberku mi to do školy trvalo pět minut na kole a deset pěšky,“ povzdechla si Florentýna.

Tomovi poklesly koutky úst. „Tobě se ještě pořád stýská po starém domově, viď?“

Byla to pravda? Už dávno se tím Florentýna nezabývala. Ale teď, když to Tom nakousl, hm… stýskalo se jí po Bamberku?

Po staré škole, kamarádech, pěkném bytě, babičce Hance, která bydlela hned za rohem? Postrádala známé ulice se spoustou obchodů, všudypřítomný ruch a vůbec všechno ostatní, zkrátka svůj starý život?

Těžká otázka.

V Bamberku byla Florentýna vždycky náramně spokojená. Navíc tam neměli žádnou paní učitelku Žabákovou. Zato ale pana Kladku, nejhoršího učitele všech dob.

Samozřejmě bylo fajn, že babička bydlela jen kousek od nich a Florentýna ji mohla navštěvovat tak často, jak jen chtěla – což bylo opravdu hodně často.

Teď k nim babička jezdila na návštěvu vždy jen na pár dní. O Vánocích však zůstala celé dva týdny a stejně dlouhou dobu hodlala na statku Štístko strávit i o Velikonocích.

Své dvě nejlepší kamarádky Janu s Klárou Florentýna od té doby, co se odstěhovali, neviděla ani jednou. Zpočátku si pořád volaly a mailovaly, ale postupně to nějak ustalo.

Škoda, pomyslela si Florentýna. Pokud však měla být upřímná, Jana s Klárou už jí ani moc nechyběly. Navíc tu měla Toma. A statek Štístko a Paula, neobyčejného kocoura.

„Stýská se mi po cukrárně v naší ulici. Měli tam nejlepší zmrzlinu z lesních plodů. A taky mi chybí babička Hanka, někdy tak moc, až to bolí. Ale nedávno mi do telefonu říkala, že musí pracovat už jen dva roky. Pak půjde do důchodu a prý k nám bude jezdit hodně často, mnohem častěji než dosud.“

„To jsem rád,“ prohodil Tom a povislé koutky se mu trochu napřímily.

Florentýně ale připadal pořád trochu zaražený.

„Tome, nedělej si starosti,“ šťouchla svého nejlepšího kamaráda do boku, „zpátky do Bamberku se stěhovat nebudeme.“

„Ale když se ti po starém domově pořád tolik stýská…“

Florentýna zavrtěla nesouhlasně hlavou. „Vůbec ne. Jsem tady spokojená. Strašně moc.“ Pak se ušklíbla a dodala: „I když před naším domem v Bamberku vedla pěkná dlážděná ulice, ne taková kodrcavka, jakou máme u statku Štístko.“

„Jo, ta je vážně samý výmol,“ přisvědčil Tom s úsměvem. „Tuhle jsem se tam zasekl předním kolem, až jsem přeletěl přes řídítka.“

„Cože?“ Florentýna vykulila oči. „O tom nic nevím. Proč jsi mi to neřekl?“

Tom nepatrně zčervenal. „Bylo mi trapně,“ přiznal neochotně a rychle se zadíval na své ruce, jako by je právě objevil.

„Nesmysl!“ zvolala Florentýna a znovu ho přátelsky žďuchla do boku. „Přede mnou se trapně cítit nemusíš, Tome! Vždyť jsme kamarádi.“

Tom se rozpačitě poškrábal na nose. „Jo, jasně. Vlastně mi trapně nebylo, spíš… měl jsem pocit… prostě ten tvůj kocour seděl na pneumatice traktoru a mně se zdálo, že se mi směje.“

Florentýna sebou neznatelně trhla. „Blbost!“ ohradila se. „To by Paulo neudělal. Není zlomyslný. A kromě toho – kočky se přece nesmějí.“

Tom si ji zamyšleně prohlížel a Florentýna raději rychle změnila téma. V poslední době se z ní kamarád stále častěji snažil vymámit, jak to mezi sebou s Paulem vlastně mají. Tomovi dávno došlo, že Paulo není jenobyčejný Florentýnin kocour. Tušil, že jejich vztah je výjimečný, možná až… nenormální?

Florentýna byla občas v pokušení Toma do celé věci zasvětit. Prozradit mu, že si s Paulem může povídat. Že je to takový její tlumočník. Díky němu že rozumí řeči ostatních zvířat a může svému tatínkovi, veterináři, dávat cenné tipy a rady. Například při ošetřování čtyřnohého pacienta.

Samozřejmě ne vždy. Pokud o sobě nějaké zvíře nechtělo nic říct (jako například tenkrát německý ovčák Erasmus, kterého se nakonec ujala Tomova rodina), pak mu Florentýna jen stěží mohla pomoct. Nikdy se však nevzdávala, alespoň pokud šlo o zvířata.

„Takže co se týče Bamberku, bylo tam moc hezky, ale na statku Štístko je to mnohem, mnohem lepší.“ Florentýna seskočila ze zídky. „A kdo ví, třeba babičku přemluvím, aby se sem přestěhovala. Bez nás je to v Bamberku stejně děsná nuda.“

Konec ukázky

Table of Contents

Polední šlofík

Stesky plesky