CHUŤ PRÁZDNA

Copyright © Barbora Adamcová, 2021

Cover © Kateřina Brabcová, 2021

All rights reserved

ISBN 978-80-242-7416-4

Pro Emi Kritz, protože jsi úžasná…

I.

Za okny se už snášela tma na střechy okolních domů malého městečka a světýlka kolem knihovny na druhé straně skla ještě zářila a osvětlovala téměř celý pokoj. O stěnu bylo opřených několik posledních kusů nesmontovaného nábytku, který se měl stát součástí Annina nového pokoje.

Ten večer neměla ponětí o tom, jak se jí podaří usnout, ve čtrnácti letech jí rodiče zařídili její úplně první samostatný pokoj, o který žadonila snad už od té doby, kdy se naučila mluvit. S mladším bratrem nebylo snadné vyjít, když si chtěl jeden u rozsvícené lampičky večer dělat poznámky do školy nebo číst a druhý dováděl u nové počítačové hry. Pro blaho všech, a tedy i rodičů, původní pokoj zůstal bratrovi Janovi a otec se vzdal své téměř nevyužívané pracovny, aby mohla Anna konečně slézt z palandy na zem a zařídit si své útočiště podle toho, jak bude chtít, bez neutrálních prvků, k uspokojení obou obyvatelů předchozího dětského pokoje.

Už při plánování bylo jasné, že se prostor naplní desítkami knih a celkově se stará pracovna promění v pokoj dospívající Anny, která právě končila devátou třídu a nic si nepřála tak moc jako soukromí a čas pro sebe s knížkou, čajem a svíčkami, které jí tu matka striktně zakázala.

Kdyby na novém stole nestál kalendář nalistovaný na prosinci, nikdo by při pohledu z okna nepoznal, že se blíží Vánoce. Vítr se zdál spíše vlažný a foukalo tak moc, že sousedův modřín divoce kymácel všemi údy.

Nicméně kdyby pozorovatel stanul na druhé straně okna a nahlédl do nového Annina pokoje, vymalovaného bledě modrou barvou, spíš by si pomyslel, že prostor pravděpodobně patří někomu, kdo Vánoce zbožňuje. Na nočním stolku stála bílá lampička s tlumeným nažloutlým světlem, dopadajícím na stoh knih, které byly všechny vypůjčené z místní knihovny. Úplně na vršku vratce spočívala již potřetí rozečtená Dickensova Vánoční koleda, kterou Anna naprosto zbožňovala a dělala jí radost vždy o Vánocích. Nesměl chybět čaj a miska s měsíčky mandarinky a čtverečky čokolády.

Z nového pokoje jsem neuvěřitelně nadšená, přijdu si naprosto fantasticky. Mám dokonce pocit, že by takový prostor mohl mít skvělý vliv na moje známky na gymnáziu, pochopitelně, jestli se na něj dostanu. Jana, která se tam hlásila loni, říkala, že se připravovala asi dva měsíce, ale nejsem si jistá, jestli jí mohu věřit, a tak si raději už začínám pročítat modelové příklady a nestačím se divit, jak byla naše čeština na základní škole zanedbávaná. Ale na to teď nebudu myslet, za pět dní jsou Vánoce a můj pokoj přímo dýchá touto zvláštní atmosférou. Tajně jsem si odpoledne ke čtení zapálila svíčku a téměř se samou radostí z nového pokoje nesoustředila na text. Připadám si neuvěřitelně magicky a nejraději bych za oknem spatřila nějaké menší anglické městečko nebo úplně temný les. V novém pokoji se cítím tak nějak víc dospěle, víc sama za sebe, jako bych žila samostatný život.

Někdo zaklepal na dveře. Nejprve vběhla malá mourovatá kočka a hned za ní vstoupila Annina matka. Byla to vysoká hnědovlasá žena s přísným výrazem, který v tu chvíli poněkud zmírnilo pyžamo s ovečkami.

„Tak co?“ Mrkla na Annu a posadila se na kraj postele.

Annu pobavila myšlenka na její nabytou a vzápětí tak rychle ztracenou svobodu.

„Je to tady perfektní, mami,“ řekla nadšeně a vyskočila z postele. „Koukej, jak jsem si seřadila knihy, nejsou podle jména autora ani názvu, ale podle žánru. Už mi zbývá zařadit jenom pár knížek.“

Annina matka nevypadala, jako by ji to příliš zajímalo, vydala pouze souhlasný zvuk a pak se podívala na pracovní stůl, jehož povrch byl zakrytý listy úkolů, sešitů a otevřených učebnic.

„Ty se ještě učíš?“

„Neučím, jenom jsem si dělala rozvrh na vánoční prázdniny, nerada bych pak něco zbytečně doháněla.“ Anniny oči o trochu víc vzplály.

Matku to příliš nepřekvapilo, Anna vždy milovala organizovanost, všelijaké barevné rozvrhy a desky. Myslela si, že je trochu rozumbrada a posedlost úkoly a školou ji v pubertě přejdou. Nicméně byla pořád ráda za dceru, jakou měla, většina jejích kamarádek na Annu koukala se zasněným úsměvem a u toho popisovaly, jak jejich syn nešel daleko pro ředitelskou důtku.

„Dávají fajn film, nechceš se jít koukat s námi?“ Předem už jí bylo vidět na obličeji, že čeká odmítnutí.

„Budu si číst, díky.“ Anna matku nemotorně objala a demonstrativně zalehla s posledními stránkami Vánoční koledy do postele. Dala si do pusy kousek čokolády a popřála matce dobrou noc.

Jenže na Dickense se už jaksi nedokázala soustředit, dokonce ani na deník, který byl také skoro celý popsaný, což v dívce vzbuzovalo vzrušení z koupě nového. Myslela na svůj úžasný pokoj, plánovala si všechny dny, kdy se zde bude učit, až ho ukáže nejlepší kamarádce Saše, a také jarní deštivá odpoledne, která stráví na parapetu zabalená s knihou.

V noci na pátek neměla Anna moc dobré sny a probudila se už před šestou hodinou, což pro ni bylo překvapení, neboť si jinak nerada musela přiznat, že rozhodně není ranní ptáče. Už nemohla spát, a tak se umyla, uvařila čaj a přichystala si snídani. Byl poslední den školy před prázdninami a třída organizovala něco jako vánoční besídku. Všichni měli přinést krabičku s cukrovím a dárek pro kamarády. Rozhodování, s kým vším si dát letos dárek, vystřídala jasná myšlenka na Sašu, která přetrvala jako jediná spolehlivá společnice od páté třídy, každý den až do toho dnešního. Měla pro ni zabalený tmavě zelený zápisník, protože věděla, že lahvově zelená je její oblíbená barva. Stihla do něj už napsat několik milých, a jak doufala, poměrně vtipných vět o jejich dosavadním přátelství a interních žertech.

Po příchodu do školy tu zatím bylo jen několik spolužáků. S nikým neměla moc náladu se bavit, a popravdě, nikdo neměl asi ani náladu se bavit s ní, a tak si otevřela knihu. Po několika minutách naštěstí dorazila i Saša, obyčejně se dokonce domlouvaly, v kolik přesně se sejdou před vchodem do školy, aby nemusely populární partě šikanátorů čelit jako jednotlivci.

Annu zaplavila upřímná radost. Se Sašou kamarádila v kuse právě už od začátku páté třídy, kdy učitelku napadlo, že by si dívky mohly rozumět, a Annu proto posadila k nové blondýnce, která právě přestoupila z jiné základní školy. Nová spolužačka tenkrát vynikala nad vrstevníky svojí předčasnou výškou, vyspělostí, a především bystrostí, kterou dokázali někteří učitelé ocenit. Nosila meruňkově růžové brýle se spoustou dioptrií a zvláštní trička, která si po určité době přátelství oblíbila i Anna a nosila je deviátorsky pod svým oblíbeným tmavě modrým sakem.

Spolužáci si každý rok dávali k Vánocům navzájem dárky a Anna si v duchu přiznávala, že by toho také ráda byla součástí a dostala nadílku i od někoho jiného než od Saši… Nebo možná raději ne, zahnala kvapně myšlenky.

Po zahájení seděly opět vedle sebe, už s rozbalenými dárky, a dělaly, že neslyší šuškání na druhé straně místnosti, kde se srotila skupinka kolem dárky zasypané Kristýny, třídní divy. Ostatní spolužáci naslouchali každé její větě a zavrhovali učitele, které sama Kristýna nesnášela, stejně jako bezdůvodně neměli rádi Annu se Sašou.

„Alexandro.“ Jeden z kluků, který po Kristýně zjevně nesmírně toužil, se vzchopil a šel k jejich místům. Dívky se na sebe podívaly a s hrůzou čekaly, co přijde. „… kdy si podáváte přihlášky?“

Saša pohlédla trpitelsky na svoji kamarádku a obě se vrátily ke hře, kterou spolu teď hrály. Annina babička jim poradila v takové situaci nereagovat.

„S takovýmhle vyhýbavým přístupem tě ale na Cambridge nevezmou, Anno. A Saša by jim mohla jednoho večera ještě víc vyrůst v knihovně a museli by kolem ní zbourat dům!“ Chlapec se zasmál vlastnímu vtipu a v momentu, kdy se pochvalně ušklíbla i Kristýna, se spokojeně usadil k cukroví, kterého se Kristýna nehodlala dotknout.

„Kolik máš?“ Anna pohlédla Saše na papír. Hra, kterou se bavily o přestávkách a ve volném čase, spočívala většinou v tom, že měly zpaměti vypsat všech padesát států USA. Ta, která jich měla po vypršení časového limitu víc, vyhrála. Vlastně to nebyla vůbec jednoduchá hra, Anna obyčejně končila s o něco nižším počtem, kolem třiceti osmi, těsně za Sašou. Pokročilá alternativa hry spočívala i v abecedním řazení nebo připsání hlavního města.

Narážka na Cambridge, prestižní anglickou univerzitu, dívky nevyvedla z míry, protože právě to bylo novým nejatraktivnějším způsobem, jak je ve škole popichovat a srážet.

„Máš pro mě ty testy?“ zeptala se Saša a na okamžik obrátila hustě popsaný papír s názvy amerických států nohama vzhůru.

„Vždyť jsem ti je už dávala…“ Anna nechápala, testy na přijímací zkoušky na gymnázium už si přeci předávaly, a dokonce už se pohádaly kvůli tématu eutanazie, které se objevilo ve společenskovědní kapitole.

Ale Saša měla na mysli jiné testy, na které si v souvislosti s Cambridgí právě vzpomněla. „Myslím angličtinu, ty jazykové zkoušky.“ Saša měla lehce sklon k netrpělivosti, navíc bylo jasné, že na ně Anna zapomněla.

„Moc se omlouvám, beztak mi ještě dva chybí,“ řekla Anna. Saša se naoko tvářila otráveně, jako by o Vánocích neměla nic jiného na práci než pročítat seznam slovíček do předpřipraveného textu na vyšší zkoušku z angličtiny. „… navíc bych stejně ráda nakonec projela všechno společně.“ Annu mrzelo, že na to zapomněla, protože se se Sašou mimo školu a knihovnu zase tolik nevídaly.

Kristýnin poskok nám dnes, poslední den školy, opět nezapomněl předhodit konverzaci z angličtiny z minulého měsíce. Zažívám znovu přesnou repliku pocitu, který jsem měla, když jsem vypustila z pusy potenciální studium na Oxbridge a ve stejnou chvíli slyšela, jak do ostatních služebníků vstoupil duch s nádechem nového potenciálního popíchnutí, který – přesně jak se Saša domnívala – bude populární až do konce školy před vánočními prázdninami. Jak jsem psala minulý týden, začínáme to brát opravdu vážně, prioritou teď budou přijímačky na gymnázium, perfektní známky a práce na tom, abychom mohly studovat na této fantastické škole. Mám pocit, že pouhá fotka kampusu mě nechává laskavě zapomenout na všechno ostatní, navíc jsem si jistá, že vyberu-li si správný obor, už se mi nebude mít kdo proč vysmívat. Saša si myslí, že by mi sedla americká literatura, ale to jen proto, že jako posledního četla Hemingwaye a je zaujatá. Přitom volba mezi britskou a americkou literaturou, do jaké míry jsem měla tu čest se s ní seznámit, je bezpředmětná. English Literature je úžasný obor, ale co já vím, třeba se budu na střední škole zajímat také víc o exaktní obory.

Annu fascinovala trpělivost papíru, stejně jako překvapivá upřímnost, se kterou byla schopná se deníku svěřovat. Nejraději se večer, stejně jako teď, zabalila do teplého svetru a na chvíli jednoduše unikla mezi prázdné linky, které šlo zaplnit sama sebou. Do deníku si psala především večer, protože měla strach brát jakoukoliv osobní věc do školy. Bála se, že zápisník někdo objeví a získá tak důvod k dalšímu hloupému výsměchu.

Dnes byl první předvánoční večer, kdy už si opravdu odpustila cokoliv do školy nebo na jazykové kurzy, a s dočtenou Vánoční koledou od Charlese Dickense na nočním stolku se pustila do výběru další knihy z městské knihovny. Díky svým zájmům a lásce ke studiu trávily dívky obecně většinu času mimo školu právě v prostorách plných knih. Anna se dokonce zapojovala do zábavných aktivit, které pomáhala organizovat knihovnicím. Ostatně jedna z jejích dobrých známých byla i téměř o deset let starší pracovnice knihovny Lenka. Díky této známé bylo jednodušší zajistit výjimečné knihy, poznat mladé začínající básníky, ale prostě i jen mluvit s někým, kdo neleze do zadku jedné ze školních královen. Právě když si Anna dala do úst také kousek babiččina cukroví, které v misce leželo vedle komínku knih, před očima se jí objevila Kristýna se svýma neuvěřitelně dlouhýma a ladnýma nohama a sousto se jí v krku jakoby vzpříčilo.

Ten večer byl zároveň prvním, kdy se dívce nechtělo trávit čas o samotě v jejím novém pokoji. Opravdu se zdál být spíš pracovnou než pokojem čtrnáctileté Anny, která žila ve svém deníku a mezi její kamarády patřila spolužačka Saša, někdy knihovnice Lenka, babička Milada a párek mourovatých koček, pan Piškot s paní Rozinkou, který zpravidla moc neodpovídal. Proto chvíle oproštěná od práce najednou zapáchala samotou a pocitem, že není co dělat. Všechno bylo hotovo a do dalších tenkých stran románů se Anně teď také nechtělo. Nechtěla ani jen tak ležet a ujídat cukroví, ani koukat na film, najednou zkrátka nebylo nic, co by si přála. Cítila se zároveň přepracovaně i znuděně.

Otevřela dveře pokoje a poprvé ten den spatřila svého otce, který zpravidla vstával časně do práce a míjel se tak s Annou téměř o celou hodinu. Pracoval jako právník a býval častěji ponořen v papírech a v knihách než v tomto světě. Anna to do jisté míry chápala, ale přesto při jakékoliv příležitosti hledala do tohoto jeho univerza vchod, nějaké tajné dveře, skulinku…

„Ahoj, tati.“ Dívka si k otci sedla na hnědou koženou sedačku a otočila hlavu směrem k televizi, aby zjistila, jak vypadá společný večer s rodiči a bratrem. „… co děláte?“

„Nic tam nedávají, budeme asi jenom číst. Už máš dočtenou tu knihu, kterou jsem ti přinesl?“ Otec se na Annu mile podíval, ale vůbec ne do očí, i když se dívka opět marně pokoušela jeho pohled na delší chvíli zachytit. „Jasně, dočetla jsem ji už dopoledne ve škole,“ odpověděla.

Annin otec měl na mysli knihu povídek od Anně neznámého holandského autora dvacátého století, kterou neshledala obzvlášť zajímavou. V každé kapitole se snažila detekovat alespoň něco málo, co by se mohlo zdát hodnotné, jí samotné, ale především otci, se kterým by se pak mohla o knize bavit. Jenže tam toho moc nebylo, příběh pojednával o ztroskotaném rybáři na severu Holandska, o jeho vzpomínkách na zesnulou ženu a dceru, která se před dlouhou dobou odstěhovala do zahraničí. Anna měla v koutku duše za to, že celá kniha je v podstatě jednou velikou litanií a neochotou cokoliv změnit.

„A? Co říkáš na hlavní zápletku? Není dokonalá?“ Annin otec si nalil čaj z konvice na konferenčním stolku a nalistoval kapitolu v knize, kterou měl právě rozečtenou.

„Eh… vždyť tam žádná zápletka nebyla. Celé je to memoár postaršího muže, kterého nikdo nikdy neznal.“

„Myslel jsem, že už ti můžu dávat číst takovéhle knihy, Anno. Jestli v tom ještě vidíš pouhý sled vyprávění, trochu mě to mrzí. Jediný den neodložíš knihu od obličeje a měl jsem za to, že už jsi četla hodnotnější a těžší kusy…“ Otec teď hleděl na dívku a jemně se usmíval. „Popros Jana, ať mi později přinese kávu.“

„Ale tak… V čem tedy tkví ta zápletka…?“ Anna visela očima naléhavě na otci, ale ten už neodpovídal a prsty obracel první stránku knihy. Měla chuť vrátit se do svého pokoje, ale nakonec přeci jen chvíli uraženě seděla vedle otce a marně dumala nad holandskou knihou, která se ještě ke všemu jmenovala Budoucnost. Jak paradoxní, pomyslela si. Co na ní může být tak výjimečného, na čem otec tak lpí a proč to sama nevidí?

Po příchodu matky a Jana ze sportovního tréninku se všichni usadili u stolu, jen otec seděl stále se svojí knihou v obývacím pokoji a omluvil se, že se nají později. Anna si pomyslela, že by ráda věděla, jakou zvláštnost čte teď, a jak by mohla zjistit, co je na tom tak výjimečného, aby si jednou nemusel zklamaně pomyslet, jak je ta jeho dcera ještě dětinská. U rajské omáčky s hovězím masem a těstovinami pak seděli chvíli tiše, dokud se matka nezeptala na Janovu žákovskou. V tu chvíli všichni věděli, že atmosféra co nevidět zhoustne.

Annin bratr, Jan, byl téměř o tři roky mladší a ve škole míval dost problémů. O problémech by se samozřejmě dalo mluvit, ovšem v porovnání s perfektními výsledky Anny. Jeho sestra totiž měla za to, že si prochází jen klasickým chlapeckým obdobím zhoršených známek a venkovních rvaček.

„Mami, nenajíme se nejdřív, prosím?“ Anna těžce polkla sousto a pocítila Janův vděčný pohled.

„Ani náhodou.“ Matčin hlas nabyl na jakési skryté agresivitě a jako policejní pes začala slídit očima po stole. „Však už máme skoro dojedeno. Koneckonců je potřeba neustále formovat vaše dobré chování.“

Samozřejmě to skončilo křikem a stým příslibem toho, že odteď už nebude žádný sport, ale především škola a doučování. Otec sice několikrát v neobvyklých výšinách matčina hlasu zvedl pohled od stránek, ale za několik vteřin se k nim opět vrátil.

Po večeři matka setřela stůl a dcera uklidila umyté nádobí. Mohla to být perfektní příležitost, jak říct rodičům o plánu dostat se po gymnáziu na Cambridgeskou univerzitu, nicméně teď už Anna neměla energii na to, s rodiči něco dalšího řešit.

Po dnešní večeři mi na mysli vytanula vtipná vzpomínka z útlého dětství. Tuším, že jsem byla ve druhé třídě u nějaké spolužačky na návštěvě a seděly jsme u ní v pokoji. Najednou se otevřely dveře a vstoupil její otec, který si chtěl pravděpodobně prohlédnout dceřinu novou kamarádku. Vyptával se mě na rodiče, které snad mohl v našem ne příliš velkém městě znát, na zájmy, poté na moje hodiny klavíru a jako poslední se mě zeptal, co nejraději jím. Okomentoval to slovy: „S takovými tvářičkami…“ Odpověděla jsem, že rajskou omáčku, a on později odešel. Nikdy jsem si na to až doteď nevzpomněla, ale asi na tom nezáleží, tu holku už jsem pak snad ani neviděla. Myslím, že ji vyděsila má matka, která se jí zeptala, proč nemluví spisovně…

Den před Štědrým večerem Anna navštívila svoji babičku Miladu, kterou viděla sice nedávno, ale mimo školu a knihovnu, která byla během zimních prázdnin zavřená, neměla dívka kam jinam jít. Navíc babička ji ráda poslouchala a jen výjimečně ji přerušovala. Zároveň uměla pochválit a vařila výborný brusinkový čaj. Někdy se scházely i v kavárnách, dělily se o zákusky a společně snily o tom, až bude jednou Anna vdaná, nebo alespoň dospělá. Jako by Miladě bylo také najednou pouhých čtrnáct let a měla všechno zase před sebou.

Bylo jasné, že jestli měl někdo slyšet o Annině plánu dostat se na výběrovou britskou školu, byla to právě Milada, která dopoledne dívce otevřela s úsměvem na tváři a ihned ji usadila v obývacím pokoji u horkého čaje a misky s cukrovím.

„Jak se vede, vnučko?“

Anna si nemohla nevšimnout, jak moc babička dnes září, určitě měla radost, že se opět vidí samy a mohou si pořádně popovídat.

„Mám novinku, babi. Ohledně toho, co bych chtěla dělat po střední škole, ráda bych se s tebou podělila o plán, který zná zatím jenom Saša.“

„Jak je možné, že to neví rodiče?“ Babička si při sedání do úst nevědomky vložila jeden vanilkový rohlíček a upřeně hleděla na vnučku.

„Máma včera řešila jenom Jana a táta je na mě pravděpodobně naštvaný, že jsem nepochopila jednu knihu, kterou mi přinesl,“ vychrlila.

Milada se zarazila a říkala něco o tom, jak by táta přeci nesmírně rád slyšel, jaké má plány do budoucna. „Nicméně nezapomínej, že se teprve hlásíš na gymnázium, jak to vlastně vypadá s přijímacím řízením, už přesně víš, kdy ho budete mít?“

„V dubnu, babi, ale poslechni, ráda bych se potom hlásila do Anglie.“ Anna čekala, co na to babička poví. Ta se zatím napila čaje a s úsměvem řekla, že je to moc fajn, ale nic dalšího už nedodala.

„Chceš říct, co je to za školu a na jaký obor bych se hlásila?“

„Jasně.“

„V Anglii jsou dvě hlavní prestižní univerzity, jedna se jmenuje Oxford a ta druhá Cambridge. Znáš je?“ Anna nenechala babičku ani odpovědět a samým vzrušením pokračovala. „… víš, jak ráda čtu a jak moc mě baví škola. A tak jsem si říkala, že se na to podívám a najdu si tam obor, na který bych se po gymnáziu mohla hlásit…“

Babička sice poslouchala, ale Anna začínala pochybovat o tom, zda se Milada ještě v cizích názvech škol orientuje.

„Na Cambridgi je brilantní bakalářský program anglické literatury! Představ si to, babi… Jane Austenová, Emily Brönteová, Hardy… A navíc bych měla perfektní start do života, mohla bych pokračovat na jinou skvělou školu, mohla bych psát nebo být novinářka. Kriticky přemýšlet o současném dění…“ Anna se nemohla zastavit, byla bez sebe, naprosto vzrušená představou, jak kráčí po břečťanem zarostlých kampusech Cambridge a v ruce nese staré knihy ze svého oblíbeného antikvariátu. „… babi, to by bylo perfektní… víš, já…“

Ale babička nedokázala vstřebat tolik entuziasmu, zdálo se, že nechápe.

„Myslela jsem, že chceš studovat angličtinu jako jazyk.“ Milada se napila čaje.

„Posloucháš mě, babi? Tenhle program spojuje všechno dohromady, je perfektní!“

„Ale vždyť jsi ještě ani nedělala přijímačky na gymnázium v našem městě…“ Babička se usmívala, ale její pohled trochu pohasl.

V ten moment se Anna zastyděla, i pro babičku byla stále jen malé dítě, mladá holka s hlavou v oblacích.

Anna byla z návštěvy trochu zklamaná. Po tom, co se s babičkou podělila o sny o filosofické fakultě a možnostech studia anglického jazyka, se nesetkala s přílišným zájmem. Snad to bylo proto, že babička Milada nikdy nemohla studovat. Ale to přeci není důvod, proč by se měla chovat jako její rodiče. Sama vyprávěla o kamarádkách, které podnikají výlety pro seniory, ale musí přeci pochopit, že čtrnáctiletá dívka se z takového tématu vzrušením nerozplyne.

Napadlo ji, že by mohla po vánočních prázdninách zajít za knihovnicí Lenkou nebo jí napsat, jestli nechce zajít na kafe. Na druhou stranu se jí nechtělo jít na kávu s čtyřiadvacetiletou Lenkou, která byla v podstatě její starší verze. Znamenalo by to, že trapné ticho v kavárně by se mohlo stát po chvíli nesnesitelným, a Anna nemohla najít jediný důvod, proč by si chtěla něco takového udělat. Napadlo ji, že samotné jí vlastně bude nejlépe.

Od babičky se domů prošla, dlouho nepraktikovala žádnou zásadnější fyzickou aktivitu a všechno to cukroví jí nedělalo moc dobře. Cítila se zpomalená a otrávená sama ze sebe. Bylo jí nepříjemné, jak se jí třela stehna o sebe.

„Jak bylo u babičky?“ Matka se doma s úsměvem podívala na Annu a bez vyčkání na odpověď pokračovala: „Vypadá dobře? Zdálo se mi, že mi posledně naznačovala, že by chtěla vyrazit na nějaký seniorský výlet, nevím, proč ne. Ostatně, zmiňovala to?“

Matka běhala po pokoji a mluvila. Anna se unaveně podívala z okna a pomyslela si, že matka si nakonec v rámci svého monologu bude moci odpovědět sama.

Konec ukázky

Table of Contents

I.