Simone de Beauvoir Nerozlučné

Přeložil Alan Beguivin

LES INSÉPARABLES

Copyright c Éditions de L´Herne, 2020

Documents 001, 002, 004, 006, 007, 008,  015, 018, 021 c Association Élisabeth Lacoin

Documents 003, 010, 013, 016, 019, 020 c Collection Sylvie Le Bon de Beauvoir

Photo (012) by David E. Scherman/The LIFE Picture Collection via Getty Images

Documents 005, 009, 011: Rights reserved – Orphan works

Translation c Alan Beguivin, 2021

ISBN 978-80-207-2032-0

PŘEDMLUVA

Po boku devítileté Simone de Beauvoir, žákyně katolické školy Adeline Desirové, sedí v lavici o několik dní starší krátkovlasá brunetka Élisabeth Lacoinová, řečená Zaza. Je přirozená, vtipná, odvážná, a tak se vymyká konformismu, který tu převládá. Když se na začátku dalšího školního roku, ponurém a tíživém, se zpožděním náhle objeví, přichází s ní slunce, radost a štěstí. Její pronikavá inteligence a četné vlohy Simone okouzlují, obdivuje ji, je jí podmaněná. Obě dívky spolu soupeří o první místa, stanou se nerozlučnými. Ne že by Simone nebyla ve své rodině s milovanou mladou maminkou, obdivovaným tatínkem a podřízenou mladší sestřičkou šťastná. Ale to, co se přihodí desetiletému děvčátku, je prvním dobrodružstvím jejího srdce: její cit k Zaze je vášnivý, ctí ji, bojí se, že se jí znelíbí. Ovšemže nechápe, v oné zvýšené zranitelnosti dětství, tohle předčasné okouzlení, jež ji zasáhne, to nám, jeho svědkům, připadá tak dojemné. Dlouhé hovory mezi čtyřma očima se Zazou pro ni mají nepředstavitelnou cenu. Jenomže výchova je svazuje, familiárnosti nepřicházejí v úvahu, ani tykání, ale i přes tuto zdrženlivost spolu mluví, jak Simone nikdy s nikým nemluvila. Čím je onen nepojmenovaný cit, jenž pod konvenční nálepkou přátelství rozpaluje její neposkvrněné srdce, ne-li láskou? Brzy pochopí, že Zaza obdobnou náklonnost necítí a ani nemá tušení o intenzitě té její, ale co na tom v oslnění horoucím citem záleží?

Zaza umírá náhle, měsíc před svými dvaadvacátými narozeninami, 25. listopadu 1929. Její smrt je nečekanou katastrofou, jež Simone de Beauvoir nepřestane pronásledovat. Přítelkyně se jí dlouho bude vracet ve snech, ta zažloutlá tvář, hledící na ni zpod růžového klobouku s výčitkou. K zapuzení nicoty a k zapomnění existuje jediná cesta: kouzlo literatury. V nepublikovaných mladistvých románech, ve sbírce Když duchovno má přednost, ve vypuštěné pasáži románu Mandaríni, který jí vynesl v roce 1954 Goncourtovu cenu, se spisovatelka čtyřikrát v různých transpozicích marně pokusí Zazu vzkřísit. V témže roce učiní další pokus s dlouhou povídkou, která zůstala dodnes nepublikovaná, jíž nedala název a kterou zde přinášíme. Toto poslední fiktivní převedení ji neuspokojuje, ale přivede ji zásadní oklikou k definitivnímu literárnímu obratu. V roce 1958 začlení Zazin život a smrt do autobiografie: vzniknou Paměti spořádané dívky.

Dokončená novela, kterou Simone de Beauvoir uchovala i přes svůj kritický názor na ni, přesto není méně hodnotná: svědek záhady klade rozhořčené otázky, střídá úhly pohledu, perspektivu, světlo. A Zazina smrt zůstane částečně záhadou. Dvě písemnosti z let 1954 a 1958, jež ji osvětlují, se úplně neshodují. Právě v téhle novele se poprvé objeví téma velkého přátelství. Té velké záhadné lásky, která Montaigne přiměla o sobě a La Boétiovi napsat: „Protože to byl on, protože jsem to byl já.“ Vedle Andrée, románového ztělesnění Zazy, máme mladou vypravěčku, hovořící v 1. osobě, její přítelkyni Sylvii. „Obě nerozlučné“ jsou v příběhu i v životě spolu, aby čelily událostem, ale prizmatem svého přátelství je líčí Sylvie, čímž umožňuje hrou kontrastů odhalit jejich nepřekonatelnou nejednoznačnost.

Volba fikce si vyžádala různé transpozice a úpravy, které je třeba rozluštit. Jména osob, míst i rodinné situace se liší od reality. Andrée Gallardová ztělesňuje Élisabeth Lacoinovou a Sylvie Lepageová Simone de Beauvoir. Rodina Gallardových (v Pamětech spořádané dívky Mabillových) čítá sedm dětí, z toho jediného chlapce; u Lacoinových žilo devět dětí, šest dcer a tři synové. Simone de Beauvoir měla jedinou sestru, její alias Sylvie má dvě. Za střední školou svaté Adély se pochopitelně skrývá katolická škola Adeline Desirové, která stála v ulici Jacob na Saint-Germain-des-Prés; právě zde učitelky nazývaly obě holčičky „nerozlučnými“. A protože tohle pojmenování tvoří most mezi realitou a fikcí, poslouží odteď jako název novely. Maurice Merleau-Ponty (Pradelle v Pamětech) je zde Pascal Blondel, po otci sirotek lnoucí na matce, s níž žil, stejně jako na sestře, Emmě nepodobné. Usedlost Meyrignac v kraji Limousin se změnila na Sadernac, zatímco zámeček Béthary představuje Gagnepan, kde Simone de Beauvoirová dvakrát pobývala, jedno ze dvou sídel Lacoinových v Landes spolu s Haubardinem. Zaza je pohřbená zde, v obci Saint-Pandelon.

Na co Zaza umřela?

Podle nezaujatého odborného hlediska na virovou encefalitidu. Leč jaké osudné řetězce z mnohem dávnější minulosti, které svíraly svými články celý její život, ji nakonec oslabenou, vyčerpanou, zoufalou, vydaly šílenství a smrti? Simone de Beauvoir by odpověděla: Zaza umřela, protože byla výjimečná. Zavraždili ji, její smrt byla „spiritualistickým zločinem“.

Zaza umřela, protože chtěla být sama sebou a protože ji přesvědčili, že taková aspirace je zlo. V militantní katolické buržoazii, kde se 25. prosince 1907 narodila v rodině s přísnými tradicemi, bylo povinností dívky sama na sebe zapomenout, sama sebe se vzdát, přizpůsobit se. Protože Zaza byla výjimečná, nemohla se „přizpůsobit“ – zlověstný výraz, jež značí zapadnout do prefabrikované formy, kde vás čeká komůrka mezi jinými komůrkami: co přesáhne, bude potlačeno, rozdrceno a vyhozeno jako odpad. Zaza nedokázala zapadnout, rozdrtili její jedinečnost. V tom tkví zločin, vražda. Simone de Beauvoir si s jakousi hrůzou vzpomínala na rodinné focení v Gagnepanu, při němž se všechny děti seřadily podle věku, šestice dívek ve stejných šatech z modrého taftu, každá se slaměným kloboučkem zdobeným chrpami. Zaza zde měla své místo, které na ni, coby nejmladší z dívek Lacoinových, čekalo odjakživa. Mladá Simone tento obraz fanaticky odmítala. Ne, tohle nebyla Zaza, Zaza byla „jedinečná“. Nečekaný výtrysk svobody byl něčím, co se příčilo celému rodinnému krédu: okolí ji bez přestání zaměstnává, je obětí „společenských povinností“. Zaza, obklopená houfem bratrů a sester, bratranců a sestřenic, přátel a rozsáhlého příbuzenstva, sužovaná domácími úkoly, společenskými akcemi, návštěvami nebo společnými zábavami, nemá chvilku pro sebe, nikdy ji nenechají o samotě, ani jenom s přítelkyní, nepatří si, nedopřávají jí žádný soukromý čas, ani čas na hru na housle, ani ke studiu, privilegium samoty je jí zapovězeno. Léta v Béthary jsou pro ni proto peklem. Dusí se, tolik touží uniknout té všudypřítomnosti druhého – která připomíná umrtvování, jak je ukládaly některé náboženské řády – až se pořeže na noze sekyrou, aby se vyhnula zvlášť nepříjemným úkolům. V tomto prostředí jde o to neodlišovat se, existovat nikoli pro sebe, nýbrž pro ostatní; „matka nikdy neudělala nic pro sebe, celý život se obětuje“, řekne jednou. Pod neustálým jhem těchto odcizujících tradic je jakýkoliv projev individuality rozdrcen v zárodku. A jak se snaží Simone de Beauvoir ukázat ve své novele, není pro ni většího skandálu, skandálu, který bychom mohli označit za filozofický, neboť postihuje lidský úděl. V centru jejího díla zůstane stvrzení absolutní hodnoty jedinečnosti, nikoli jedince, pouhého čísla ve vzorku, ale jedinečné individuality, díky níž jsme každý „nejnenahraditelnější z bytostí“, jak píše Gide, existence tohoto vědomí, tady a teď. „Milujte to, co nelze vidět dvakrát.“ Neotřesitelné, originální přesvědčení, podpořené filozofickou reflexí: k absolutnu dochází zde na zemi, během naší jediné a jedinečné existence. Chápeme tedy, že v Zazině příběhu šlo o všechno.

Co k tragédii vedlo? Soubor více příčin, z nichž některé jsou očividné: Zazino zbožňování matky, jejíž odmítání ji ničí. Svou matku vášnivě milovala žárlivou, nešťastnou láskou. Její horování u ní naráželo na jistý chlad, a její druhá dcera se tak cítila utopená v mase sourozenců jako jedna z řady. Paní Lacoinová šikovně neplýtvala svou autoritou k potlačování nezkrotnosti svých malých dětí, a nechávala si ji pro případ, aby si pojistila nad nimi svou nadvládu v zásadních záležitostech. Pro dívku vede cesta buď ke svatbě, nebo do kláštera, nemůže rozhodovat o svém osudu podle svých zálib nebo pocitů. Sňatky zařizuje rodina, pořádá různá „setkání“, vybírá uchazeče podle svých ideologických, náboženských, společenských i finančních zájmů. Sňatky se uzavíraly mezi sobě rovnými. Zaza na tato smrtící dogmata poprvé narazila v patnácti letech, kdy jí brutálním odloučením zarazili lásku k bratranci Bernardovi; podruhé jí hrozí ve dvaceti, že jí „vymluví“ volbu a naději, že si vezme outsidera Pascala Blondela – v očích klanu představuje příliš podezřelých a nepřijatelných výstřelků. Zazino drama je, že v jejím nejhlubším nitru nepříteli záludně pomáhá spojenec: nemá sílu protiřečit posvátné a milované autoritě, jejíž trest ji zabíjí. Ve chvíli, kdy mateřské obviňování nahlodává její sebedůvěru a radost do života, vnitřně se s ním ztotožňuje a svému soudci dává téměř za pravdu. Represe ze strany paní Lacoinové je o to paradoxnější, že v jejím konformismu tušíme trhlinu: jako mladá byla sama, zdá se, nucena svou matkou do svatby, jež v ní vzbuzovala odpor. Musela se „přizpůsobit“ – příšerné slovo je na scéně –, potlačit samu sebe, a když se stala vládnoucí matrónou, rozhodla se drtící soukolí reprodukovat. Jaká frustrace, jaká trpkost se skrývala za její sebejistotou?

Poklop zbožnosti, či spíše spiritualismu, na Zazin život doléhal těžce. Pohybovala se v ovzduší prosyceném náboženstvím: otec, původem z dynastie militantních katolíků, předseda Ligy otců početných rodin, matka zaujímající výsadní místo na farnosti Tomáše Akvinského, jeden bratr kněz a sestra řeholnice. Rodina každoročně putuje do Lourdes. Pod pojmem spiritualismus Simone de Beauvoir odsuzuje „čistotu“, mystifikaci spočívající v tom, že halí aurou nadpřirozena silně pozemské třídní hodnoty. Pochopitelně mystifikátoři jsou první mystifikovaní. Automatický odkaz na náboženství ospravedlňuje vše.

„Byli jsme jen nástroji v rukou Božích,“ říká pan Gallard po dceřině smrti. Zazu si podrobili, protože si vnitřně osvojila katolicismus, který je pro běžného člověka jen pohodlnou a formální praktikou. Její výjimečnost jí opět uškodila. Přestože prohlédla pokrytectví, lži, egoismus „moralismu“ svého okolí, jehož činy a vypočítavé a malicherné myšlenky neustále zrazují ducha bible, její víra, která na chvíli zakolísala, vytrvala. Ale Zaza trpí vnitřním exilem, nepochopením ze strany blízkých, a také – protože ji nikdy nenechávají samotnou – nedostatkem existenciální samoty. Autentičnost jejích spirituálních nároků slouží jen k tomu, že ji v pravém slova smyslu umrtvuje, mučí, když ji tlačí do intimních rozporů. Neboť víra pro ni není, tak jako pro mnohé, samolibá instrumentace Boha, způsob, jak mít pravdu, ospravedlnit sebe sama a vyhnout se odpovědnosti, nýbrž bolestivé tázání se jakéhosi mlčícího, tajemného, skrytého Boha. Drásá ji, jak je sama svým katem: má poslechnout, zhloupnout, podřídit se, zapomenout se, jak jí opakuje matka? Nebo neposlechnout, vzbouřit se, uplatnit dary a talent, jež jí byly dány, jak ji k tomu vybízí přítelkyně? Jaká je Boží vůle? Co od ní očekává?

Strach z hříchu podkopal její vitalitu. Na rozdíl od přítelkyně Sylvie, Andrée/Zaza je ve věcech sexu velmi poučená. Paní Gallardová svou patnáctiletou dceru s téměř sadistickou krutostí varovala před syrovostmi manželství. Svatební noc, neskryla jí, je „nepříjemná chvíle, kterou je třeba přežít“. Zazina zkušenost tento cynismus vyvrací: poznala kouzlo sexuality a vzrušení, polibky, jež si vyměnila s přítelem Bernardem, nebyly platonické. Posmívá se naivitě mladých panen kolem sebe, pokrytectví „slušných lidí“, které „čistí“, popírá nebo skrývá přirozené potřeby živého těla. Naopak, cítí se zranitelná pokušením, a její vřelou smyslnost, vášnivý temperament, tělesnou lásku k životu otravuje přemíra skrupulí: v nejmenších z tužeb tuší hřích, hřích tělesnosti. Přemáhají ji lítost, strach a vina a toto sebeodsouzení v ní posiluje pokušení to vzdát, chuť na nicotu a znepokojivé sebedestruktivní tendence. Nakonec kapituluje před matkou i Pascalem, kteří ji přesvědčí o nebezpečí dlouhých zásnub, a svolí s přesunem do Anglie, přestože celé její já je proti. Toto konečné kruté donucení sebe samé uspíší katastrofu. Zaza zemřela na všechny tyhle rozpory, které ji rozdíraly.

V této novele je rolí Sylvie, Přítelkyně, pouze to, abychom Andrée pochopili. Jak dobře zdůraznila Éliane Lecarme-Taboneová, objevuje se zde jen málo jejích vzpomínek, nevíme nic o jejím životě, jejím osobním boji, o pohnutém příběhu její emancipace a hlavně o základním protivenství mezi intelektuály a jejich tzv. „správně myslícími“ spoluobčany – ústředním tématu Pamětí spořádané dívky, které je zde jen načrtnuto. Dozvíme se nicméně, že ji v Andréině blízkosti nevidí rádi a sotva ji tolerují. Zatímco Gallardovi se těší pohodlnému dostatku, její rodina, původně z dobré buržoazie, přišla po první světové válce na mizinu a o postavení. Během pobytů v Béthary není ušetřena každodenních tlumených ponížení: poukazují na její účes i garderobu, a Andrée jí nenápadně pověsí do skříně pěkné šaty. Co je horší: paní Gallardová se před ní, dívkou, která sešla z cesty, vystuduje Sorbonnu, získá práci a finanční nezávislost, má na pozoru. Srdcervoucí scéna v kuchyni, kde Sylvie Zaze, která se tvrdě vrací na zem, vyjeví, co pro ni v minulosti představovala – vše –, představuje bod, kdy se vztahy obou přítelkyň obrací. Odteď bude více milovat Zaza. Před Sylvií se otevírá nekonečnost světa, zatímco Andrée zamíří ke smrti. Avšak Sylvie/Simone s něhou a úctou Andrée vzkřísí a prokáže jí spravedlnost milostí literatury. Nemohu si zabránit připomenout, že všechny čtyři části Pamětí spořádané dívky končí následujícími slovy: „Zaza“, „budu vyprávět“, „smrt“, „její smrt“. Simone de Beauvoir cítí vinu, protože přežít je v jistém smyslu chyba. Zaza byla výkupným, v nepublikovaných poznámkách dokonce zmíní „hostii“ jejího úniku. A pro nás, neplní snad její novela jakousi téměř posvátnou misi, již svěřovala slovům: bojovat proti času, bojovat proti zapomnění, bojovat proti smrti, „uznat oprávněnost absolutně přítomného okamžiku, onoho nekonečného okamžiku, který tu bude navždy“?

Sylvie Le Bon de Beauvoir

NEROZLUČNÉ

Konec ukázky