Tracy Reesová

MILOSTNÝ DOPIS

Přeložila Leona Macháčková

Tracy Rees

THE LOVE NOTE

Copyright © 2018 Tracy Rees

Translation © Leona Macháčková, 2021

ISBN 978-80-242-7177-4

Pro úžasné prarodiče, s láskou jako vždy.

Jste nejlepší.

První část

LÉTO

Vedro jako v pekle

a dvojnásob dusno

KAPITOLA PRVNÍ

V to parné léto roku 1925, kdy se vzduch nad řekou tetelil horkem, jako by lidi zajímala odpověď jen na jednu jedinou otázku: Koho si vezme Blue Camberwellová?

„Odpověď na tuhle kapitální otázku chce znát úplně každičký,“ sténala Juno Forresterová v Richmond Gazette.

Blue položila noviny na stolek a opřela si čelo o okenní tabulku. Dole na zahradě panoval čilý ruch, protože se všechno připravovalo na oslavu jejích jednadvacátých narozenin. Na dlouhé tabule pokryté bělostnými ubrusy stavěli číšníci vyleštěné sklenky na šampaňské, které se leskly jako brilianty. Služebníci najatí speciálně pro tuto příležitost balancovali na žebřících, rozvěšovali po stromech girlandy světel a přivazovali stužky od jedné pergoly ke druhé. V letním altánku Midge starostlivě připravovala gramofon, aby byl nachystaný, až si jazzový kvartet půjde čas od času dát svou půlhodinovou pauzu. Bluein otec nebyl v dohledu.

Blue věděla, že si tím jenom zkazí náladu, ale stejně neodolala – opět popadla noviny a pokračovala ve čtení.

Je přece jen možné, že bychom se odpověď na tuto veledůležitou otázku dozvěděli dnes večer během oslav její plnoletosti? Samozřejmě nic není potvrzeno, takže bez záruky. Avšak nelze popřít, že večírek představuje přímo jedinečnou příležitost, a přinejmenším tři mně dobře známí džentlmeni jsou do oné mladé dámy po uši zamilovaní.

Tři? Zamilovaní? To byla pro Blue novinka.

Ať už bude zasnoubení ohlášeno, nebo ne, výše uvedená společenská událost aspiruje na večírek roku. Seznam pozvaných hostů obsahuje jména našich nejváženějších spoluobčanů a „Upřímně Vaše“ má tu čest být jednou z nich – ve svých tlapkách (přirozeně s namalovanými nehtíky) zrovna teď svírá pozvánku. Drazí čtenáři, slibuji, že vám zítřejší slávu věrně a podrobně vylíčím. Ale nyní musím letět – nejvyšší čas obstarat si něco na sebe!

Blue zanaříkala a odhodila Gazette do koše. Bylo to pouze plané gesto, protože Midge nepochybně noviny opět vyloví a článek si vystřihne do své památeční výstřižkové knížky. Blue byla zvyklá, že její život se líčí vzletnými slovy: překrásná Blue a její okouzlující život. Překrásná Blue, která žije na zámku se svým pohledným otcem, ctnostnou macechou a zahradním elfem… Opravdu měla velké štěstí, to nepopírala, ale život nikdy není jenom procházka růžovým sadem, pro nikoho. A pokud se týká těch „úplně každičkých“ – čeká je zklamání. Nedozvědí se, koho si vezme, a to z jednoho prostého důvodu – protože to dosud netušila ani ona sama. Ji samotnou mnohem víc zaměstnávala starost, jak si splnit sen a stát se spisovatelkou. Na vdávání neměla ani pomyšlení. Ale to pro drby nebylo dost šťavnaté sousto.

O pár hodin později se na krajinu snesl průsvitný soumrak a obestřel rozlehlou zahradu přiléhající k zámku Ryan’s Castle, což vlastně vůbec nebyl zámek, nýbrž šlo o impozantní georgiánský dům na Richmond Hill. Proč mu bývalý majitel říkal zámek, zůstalo zahaleno mlhou času, ale jméno, které Blue vždycky připadalo tak nevšední a velkolepé, se udrželo. Často se jím v duchu zaobírala a představivost jí kreslila nejrůznější možnosti, kdo asi ten Ryan byl a proč se rozhodl svůj domov označit za zámek.

Pro dnešek Blue svou obvyklou tříčtvrteční sukni, halenku a šněrovací střevíce vyměnila za nezbytnou společenskou parádu. Vybrala si svou charakteristickou barvu – kouřový, ale výrazný odstín pudrové modři, typický pro motýly v Richmond Parku. Šaty jí ušila Midge – spodní hedvábný díl se sníženým pasem a lemovaný třásněmi a přes něj lehký šifonový vršek posetý tisíci drobných modrých perliček. Šifon byl tak jemný a perličky tak těžké, že při tančení se lehká látka určitě potrhá. Tohle byly šaty pouze pro jedinou noc – skutečné dílo lásky.

S konečnou úpravou jí pomohla její starší sestra. Merrigan už možná byla důstojná vdaná paní s vlastní domácností a malou dcerkou (osmnáctiměsíční Cicely s obličejíčkem jako andílek a hlasem jako polnice), ale stále byla vzorem elegance. Bluein celkový vzhled doplnily stříbrné střevíčky s klapavými podpatky a stříbrná čelenka nasazená těsně nad obočím, nad pravým uchem zdobená filigránskou lasturou.

„Jsi zlatý hřeb večera,“ připomněla jí Merrigan, když se Blue ohradila proti lastuře. „Mně stačí vypadat slušně, ale ty musíš zářit jako hvězda jasná – je na tobě, aby celý tenhle mejdan stál za to.“

Blue se pobaveně zasmála. „Vypadat slušně“ zrovna nevystihovalo dojem, jímž Merrigan působila. Hladké lesklé kaštanové vlasy měla stočené do dokonalého uzlu, jiskrné tmavé oči dokázaly probodnout srdce každého elegána na sto metrů a nesla se hrdě jako královna, které se i potíže běžných smrtelníků raději klidí z cesty. V porovnání s ní si Blue občas připadala jako staromódní bledule. Byla vysoká a štíhlá a nové šaty na ní visely trochu jako na starém věšáku. (Nicméně Merrigan tvrdila, že přesně takhle to má vypadat!) Oči měla hnědé jako její sestra, ale vlasy plavé a nad čelem upravené do pokládaných vln. Vzadu je nyní měla stažené do imitace mikáda, ale přes den je často nechávala splývat volně přes ramena, což byl zvyk, při němž se Merrigan vždycky otřásla hrůzou. Blue měla široká ústa a po otci zdědila jeho jemnější verzi orlího nosu, což mu občas zazlívala. O svém nosu raději říkala, že je římský.

„Římský,“ ušklíbala se Merrigan. „Kdepak římský, drahoušku. Skoro ani ne italský.“

Začali přijíždět hosté a Camberwellovi se seřadili na prahu, aby je přivítali v jednom šiku. Blue se chytila Merrigan pod paží. Lawrence Miller, Merriganin manžel, stál hned za svou ženou a držel za kotníky jejich dcerku, kterou měl vysazenou na ramenou a která ho vytrvale bušila patami do hrudníku. Za Blue stál její otec a vedle něj Midge.

Blue se usmívala a mumlala zdvořilostní fráze, zatímco je míjely tváře lidí, které znala celý život a mezi nimiž vyrůstala. V jednu chvíli, když se na ten oslnivý hlučící zástup zadívala, viděla jen strasti a jizvy. Všichni si za války vytrpěli své a v menší nebo větší míře se z toho dokázali vzpamatovat, každý po svém. V této chvíli měla pocit, jako kdyby se její vlastní ochranné slupky rozpadly – pohádkový dům, nádherné šaty, šťastný domov – a na světlo se dostaly i její skryté šrámy. Tento pocit zažívala Blue často, a proto nebrala nic jako samozřejmost. Vzápětí se zase vrátila do přítomnosti. Dnes na podobné pocity nebyla ta správná chvíle, dnes se chystali slavit. Drahá Midge si s tím dala takovou práci, jako obvykle. Blue ji vzala za ruku a stiskla. Midge jí stisk oplatila.

Když dorazila většina hostů, Blue začala přecházet od jednoho ke druhému. Přijímala přátelské polibky, gratulace, dary a komplimenty. Otázkám na svůj milostný život čelila trpělivým úsměvem a elegantně zvládla i neodbytnou Juno Forresterovou, která toužila získat „důvěrné informace“. Blue proti Juno nic neměla, tuto upovídanou odhodlanou třicátnici se zálibou v turbanech měla dokonce ráda, ale vážně – jsou opravdu sňatkové vyhlídky nějaké ženy to jediné, co čtenáře Gazette zajímá?

Ne že by se Blue o lásku nezajímala. Nebesa, kdo by měl mít větší zálibu v romantice než spisovatelka? Začínající spisovatelka, opravila se rychle. Juno jí kdysi řekla, že začínající spisovatelky jsou nejromantičtější bytosti na světě. Skuteční spisovatelé však na romantiku nemají čas, dodala jedním dechem a světaznale vyfoukla dlouhý filozofický proužek cigaretového kouře. Skuteční spisovatelé se musejí otáčet, aby stíhali termíny. Proto byla Blue odhodlaná nenechat si zhatit plány. A to dnes platilo dvojnásob.

„Ahoj, Blue, děvče. Panečku, vypadáš senzačně.“

Blue se otočila a uviděla svého dávného přítele z dětství Fostera Foxtona, který ji bouřlivě objal. Foxtonovi a Camberwellovi patřili ke zdejším starousedlíkům – dvě lepší rodiny, žijící hned vedle sebe. Fosterova starší sestra Tabitha byla Merriganina nejlepší kamarádka a před Merriganinou svatbou byla v Ryan’s Castle pečená vařená. Foster byl o pár let mladší než Blue.

„Ty vypadáš taky k světu, Flossi,“ opáčila Blue a oslovila ho jeho přezdívkou z dětství. „Oslava se vydařila, co říkáš?“

Foster se rozhlédl a přikývl. Bylo mu sedmnáct, ale pořád byl dost plachý.

„Co škola?“ vyptávala se Blue.

Povzdechl si. „Však víš. Našinec potřebuje slušné vzdělání a tak podobně.“

„Propána, to nezní moc vesele. Je všechno v pořádku?“

Po krátké pauze se chlapec trochu křivě usmál. „Jo, v pohodě.“

„A co hudba?“ zajímalo Blue. Podle Tabithy hrál Foster výborně. Blue to sama posoudit nemohla, protože ji zatím žádným představením nepoctil. „Flossi, nezahrál bys nám něco dnes večer? To by bylo skvělé!“

Foster se vylekal. „To ne!“ bránil se. „Nemůžu. Ať tě to ani nenapadne.“

„Prosím, Flossi, budeš drahoušek.“

„Promiň, Blue.“ Z jeho výrazu bylo zřejmé, jak se to v něm pere. „Rád bych ti udělal radost…, jsi tak…, ale prostě nemůžu. Ne… když je tady tolik lidí…“

Z očí mu hleděl takový děs, že se nad ním Blue slitovala.

Večer příjemně utíkal. Blue tančila, až ji nohy bolely, a dokonce ji několikrát vyzval k tanci i největší richmondský elegán Dorian Fields. Smála se, s každým se objímala a usmívala se poznámkám, které zaslechla, když si ostatní mysleli, že je neslyší.

„Co je to tamhle za pohádkového krále?“ vydechla jedna mladá žena, kterou Blue neznala. Když Blue sledovala směr jejího pohledu, pochopila, že ji zaujal právě její otec.

Kenneth Camberwell – vyznamenaný válečný hrdina, učenec z Cambridge, oddaný otec – jeden z těch několika výjimečných. Ani válka a následná tragická smrt jeho první ženy nedokázaly zničit jeho schopnost radovat se ze života. Patřil k těm lidem, jejichž společnost ostatní vyhledávali, protože v nich vždycky vzbuzoval pocit, že žije skutečně naplno. Juno sílu jeho osobnosti označovala v Gazette výrazy jako „charisma, majestát a joie de vivre“. Občas sklouzla k výrazům typu „k nakousnutí“.

Blue otce zbožňovala, o tom nebylo pochyb. Ale jak noc pokročila a on pil stále víc a víc, vyměňovala si otrávené pohledy s Merrigan a Midge. Ano, jeho milovaná dcera slaví dvacáté první narozeniny. Ano, je hostitelem oslňujícího soirée, králem na svém zámku. A ano, je to dobrák od kosti. Ale jeho nevázaný chlapecký šarm byl stále nevázanější. Kenneth Camberwell občas podobně jako blesková mořská bouře napáchal nedozírné škody. Blue na to byla zvyklá, ale ani ona nedokázala odhadnout, co otec provede příště.

„Dámy a pánové a vy, kteří jste se ještě nerozhodli!“ zvolal a vzbudil všeobecný smích. Potom zazvonil jedním z Midginých křišťálových zvonků, aby povolal hosty ze zahrady. Zvonek se rozbil a sluha se vrhl kupředu se smetáčkem a lopatkou. Midge zavřela oči. Kenneth vyběhl na pátý schod. „Prosím o pozornost! Jak všichni víte, dnes má moje skvělá a nádherná dcera narozeniny.“

Blue si povzdechla. Taktnost jejího otce se snižovala úměrně s tím, jak se zvyšovala jeho spotřeba koktejlů říznutých ginem. Merrigan vedle ní si nespokojeně povzdechla. Zítra si ho vezme na paškál.

„Dnes je jí dvacet jedna a těžko byste našli půvabnější mladou dámu.“ Kenneth se na svém improvizovaném pódiu rozplýval nadšením. „Drahá Blue, mohla bys jít prosím sem ke mně?“

Blue se propletla mezi lidmi. Samozřejmě že otec jako vždycky přednese projev. A pak samozřejmě pronese přípitek. Jenom doufala, že se za něj nebude muset stydět. Stoupla si vedle něj a ozval se potlesk a pár zahvízdnutí. Blue se usmála a udělala pukrle. Soustředila se hlavně na to, aby zachovala dobrou pohodu mezi hosty, proto potlačila vlastní rozpaky. Midge přistoupila ke schodišti, aby jí poskytla tichou podporu.

„Tedy dnes je to dvacet jedna let,“ pokračoval Kenneth, „co mi moje žena Audra – má první žena, Audra – nadělila tento drobný kroutící se upištěný uzlíček radosti…“

Jestli má v úmyslu začít narozením, potom měla Blue čas se zasnít. Bezcílně těkala pohledem mezi hosty. Za aspidistrou si Juno dychtivě cosi čmárala do notesu. Avis, jediná rodinná služebná, která jim zbyla, přímo svítila ve svých nejlepších šatech. Foster zíral na Blue oddaným psím pohledem, z jeho pihovaté pubertální tváře čišel bezbřehý obdiv a ohryzek byl patrný i na tu dálku. Jeho sestra Tabitha stála vedle pohledného mladíka, který zrovna dorazil, a pokud Blue neklamal zrak, právě mu vsunula ruku pod šosy žaketu někam do blízkosti jeho sedacích partií. Blue se rychle odvrátila. Zachytila Dorianův pohled a on na ni mrkl. Kousek dál od něj stál drahý Elf – byl jejich rodinným přítelem už tak dlouho, až bylo těžké si uvědomit, že vlastně vůbec do rodiny nepatří. Usmíval se na ni s otcovskou pýchou, která si nezadala s Kennethovou.

Pak něco, co její otec řekl, opět probudilo její pozornost. „My, co jsme se tady v Ryan’s Castle sešli, víme, že všichni jsou zvědaví, za koho se Blue provdá. Každý na to má nějaký názor. I my.“

Odmlčel se, pokýval hlavou a užíval se všeobecné veselí. Blue se zamračila. Tohle nebyla její představa o tom, jak by měl vypadat narozeninový proslov.

„Pokud jde o důvěrné informace…,“ ozval se Kenneth, a když se hosté opět ztišili, dramaticky snížil hlas, „… tak ty říkají, že žádné důvěrné informace nejsou! Momentálně si žádný nápadník srdce mé půvabné dcery nezískal a ona nikomu z nich nedává přednost.“

Ozvalo se kolektivní zasténání a Juno jen nečinně svírala pero v netrpělivých prstech.

„Avšak…,“ pokračoval otec, „… mám plán. Není nic krásnějšího než manželství, a proto chci, aby Blue poznala štěstí, které jsem poznal i já a které jsem sdílel s její drahou matkou.“

Blue do něj zděšeně dloubla.

„Co je?“ zeptal se a ohlédl se po ní. „Ach ano, a které samozřejmě sdílím i se svou současnou manželkou.“

Blue se odvážila zalétnout pohledem k Midge, která si dál odhodlaně uchovávala šťastný a radostný výraz.

„Ano, ano, úžasné štěstí mě potkalo i podruhé…, a tak…“ Kenneth dočista ztratil nit a očividně nechápal, co řekl špatně. Blue do něj opět šťouchla.

„Ano, jistě. Prostě dnes ráno jsem procházel některé věci z Blueina dětství, takové ty staré sentimentální drobnosti, a náhodou jsem objevil její dětské knížky. Milovala pohádky – asi jako většina dětí, i když Merrigan dávala přednost knihám o parních lokomotivách.“ Zasmál se vlastnímu vtipu a pokračoval: „Nalistoval jsem Blueinu oblíbenou pohádku, v níž starý král slíbí ruku své dcery tomu, kdo zabije draka. No, v Richmondu už draci vymřeli, to dá rozum. Na spodní louce se akorát pasou krávy a najdete tam pár hus. Ale pohádka mě přivedla na nápad. Jaká moderní zkouška by prověřila, zda je nápadník hoden mé skvělé dcery? Jaký úkol bych měl předložit těm, kdo se ucházejí o její ruku?“

„Tati!“ vyhrkla Blue. Snad nemíří tam, kam podle všeho míří! Juno čmárala jako zběsilá a oči jí dychtivě svítily. Foster křečovitě polykal a ohryzek mu poskakoval – to Blue viděla až z místa, kde stála. Zmocnil se jí strašlivý pocit, že k ní zahořel telecí láskou. To by bylo nepříjemné. Floss byl jako její malý bráška.

„Jak říkal už Plinius starší,“ pokračoval Kenneth bezelstně dál, „naděje je snem probuzeného. Jaké vlastnosti bych tedy já, milující otec, chtěl vidět u svého zetě? To není nijak těžké uhodnout. Poctivost, laskavost, sílu a tak podobně – všichni otcové mají nejspíš stejné představy. Ale výběr spočívá na Blue. To ona si musí najít člověka, s nímž bude šťastně žít po zbytek svého života. A Blue, jak všichni víte, je spisovatelka.“

Blue do něj opět dloubla. Nechtěla, aby se její soukromé plány probíraly na veřejnosti. Ale Kenneth nebyl k zastavení.

„A spisovatelé jsou zvláštní plemeno,“ navázal. „Na jedné straně jsou pevně spjatí s okolním světem, na druhé stačí, že je posedne ta jejich nálada, a stahují se do ústraní. Jsou citliví, nestálí a upřímně řečeno často nevyzpytatelní. Nápadník, který by si přál získat ruku takové ženy, musí okouzlit nejen její srdce, ale i její představivost. Proto navrhuji, aby ten, kdo touží získat lásku mé dcery, se jí dvořil dopisem.“

„Tati, už toho nech, buď tak hodný,“ vyjekla Blue.

„Kennethe, drahoušku…,“ mírnila ho Midge, vyšla k nim nahoru na schody a položila mu ruku na paži.

„Anonymní dopis,“ jel Kenneth pořád dál. „To proto, aby nic z toho, co o dotyčném ví, ji neovlivnilo v dobrém ani zlém. Její výběr tak bude založen pouze a výhradně na poutu, které ukují vaše slova. A napřesrok v tento den oznámíme její rozhodnutí.“

„Ani náhodou!“ bránila se Blue.

„Máte tedy několik ročních období, abyste si získali srdce mé dcery,“ uzavřel Kenneth pateticky. „A nyní se blíží půlnoc…“

Blue pohlédla na hodiny. Bůh jí pomoz, skutečně se ručička nevyhnutelně šinula k dvanáctce. Otec se s tou svou zálibou v melodramatech tentokrát opravdu překonal.

„A já slavnostně činím tento slib: ten, kdo napíše dopis, jímž si získá Blueino srdce, dostane mou dceru za ženu. Cože? Ano, jistě, Midge, jdu na to. Přípitek! Připíjím na zdraví své dceři, která právě dosáhla plnoletosti.“ Zdvihl sklenku. „Na Ishbel Christinu Camberwellovou, kterou všichni známe jako naši drahou Blue.“

Jen co dořekl, hodiny začaly velebně odbíjet půlnoc, jako kdyby svou kouzelnou mocí posvětily slib, který nebyl nic víc než pošetilé opilecké řečnění. Hosté pozvedli sklenky, jejichž okraje se zatřpytily jako posypané kouzelným zlatým práškem. „Na naši drahou Blue.“

Konec ukázky

Table of Contents

První část

KAPITOLA PRVNÍ