POSILOVÁNÍ STRESEM

CESTA K ODOLNOSTI

Tato kniha vznikla ve spolupráci

s Českým olympijským výborem

a za podpory Nadace Pohyb bez pomoci.

Text © Pavel Kolář, 2021

Cover Photo © Robert Tichý, 2021

Illustrations © David Černý, 2021

All rights reserved

ISBN 978-80-242-7514-7

Úvod

Vlivem epidemiologické situace spojené s onemocněním covid-19 jsme se ocitli v ohrožení. Najednou se ukázalo, že přestože máme možnost vyslat člověka do vesmíru nebo zničit náš svět v jaderné apokalypse, stále se budeme muset vyrovnávat s novými stresory, které odhalí naše civilizační slabiny, a to i když jsme si zpupně mysleli, že „můžeme poručit větru a dešti“. U současné pandemie doslova v přímém přenosu sledujeme, že se mezidruhová evoluce (viry versus Homo sapiens) nezastavila! Pandemie odhalila i skutečnost, že euroatlantická civilizace postupně stárne a žije déle v nemoci, tj. má zvýšený výskyt civilizačních nemocí a vyšší koncentraci obyvatel v „epidemiologicky rizikových“ městských aglomeracích než Afrika či Indie, kde je výrazně vyšší podíl obyvatel do 30 let, kde je „našich“ onemocnění výrazně méně a kde se ve větším množství stále žije relativně izolovaně na venkově, jak to bylo v naší části světa běžné ještě v 18. a 19. století. Tato skutečnost se odráží i na rozdílech v nemocnosti či úmrtnosti na covid-19.

Na rozdíl od krátkodobých kalamit (např. povodní) je epidemie covid-19 dlouhodobou záležitostí, a proto je potřeba počítat s tím, že toto onemocnění není pouze virová nákaza, ale také závažný „psychosociální patogen“, kdy průběh onemocnění a příčiny úmrtí nemají jen somatický rozměr, ale mají též rozměry duševní, sociálně-ekonomické či existenciální. Člověka lze „zahubit“ stejně jako virovou nákazou i navozením úzkosti a deprese, vyloučením ze společnosti, zpřetrháním vztahů, sociálním úpadkem, ztrátou ekonomické jistoty, ztrátou životního smyslu. Problém tedy nespočívá pouze v tom, jakým způsobem zabránit rozšíření nákazy a jak onemocnění léčit, ale také v tom, jak minimalizovat dopady na životech ze všech dalších souvisejících příčin – z omezení pravidelných kontrol a léčby pacientů s rizikovými chronickými onemocněními (vysoký krevní tlak, cukrovka, autoimunitní onemocnění atd.), z vysokého nárůstu počtu depresí, úzkostných stavů, sebevražd a sebevražedných myšlenek, z nárůstu obezity a jí vyvolaných následků, z digitální závislosti u dětí, z domácího násilí, z omezení elektivní zdravotní péče, z budoucí ztráty existenciální jistoty, z narušení transgenerační komunikace a z mnoha dalších příčin.

Naším jediným a nejdůležitějším cílem v takových případech nemůže být pouze nenakazit se, ale udělat vše proto, abychom zesílili svou integritu, posílili svou odolnost, a to nejen před viry, ale před vším, co naši lidskou, kulturní a duchovní identitu rozbíjí. V přímém přenosu jsme viděli a neustále vidíme, jak jsme zranitelní i kvůli oslabení idejí a duchovního života.

Na pravidelné pondělní poradě s děkanem naší lékařské fakulty profesorem Vladimírem Komárkem tyto otázky, někdy i s určitým názorovým rozdílem, často diskutujeme. Jednoznačně jsme se shodli na tom, že vedle studia vlastního viru, následného onemocnění a léčby je zcela zásadní také studium a daleko větší důraz na míru naší odolnosti. Ta je z velké míry ovlivněna způsobem našeho života. Virus útočí na oslabenou imunitu, obezitu, cukrovku, strach, úzkost, narušené společenské vztahy atd. a to vše můžeme výrazně ovlivnit. Je však třeba začít již v dětském věku. Otázka resilience, tedy míra naší odolnosti, v souvislosti s onemocněním covid-19 je zcela v pozadí zájmu. Je třeba si stále více uvědomovat, že nežijeme ve „vzduchoprázdnu“ a naše životy neobklopuje neprodyšná bublina. V životě se nevyhneme nemocem, zraněním, bolestivým podnětům, působení bakterií, virů, plísní, parazitů. Jsme vystaveni širokému spektru přírodních či syntetických chemikálií, ocitáme se pod vlivem proměnlivé teploty – horka, zimy –, rozdílné saturace kyslíkem z důvodu změn nadmořské výšky. Působí na nás elektromagnetické síly, jejichž mechanismus vlivu dodnes neumíme přesně vysvětlit, ač je nepochybně velký (dnes hovoříme o tzv. „anomálních zónách“), působí na nás radioaktivní záření. Vzdorujeme vlivům spojeným se způsobem a charakterem výživy, hladu, žízni, nedostatku spánku, namáhavé fyzické zátěži, alkoholu atd. Náš život doprovází také situace velmi silně zasahující naši duši – živelné katastrofy, války, dopravní nehody, závažná onemocnění, smrt blízkého člověka, existenční problémy, rozvod, rodinné konflikty, pracovní neshody apod. To vše velmi silně proniká do naší mysli a promítá se do našich emocí a pocitů. Vše, co se nám děje, tedy všechny podněty, vlivy, situace, které přicházejí jak zvenčí, tak zevnitř našeho organismu a působí na nás, zapříčiňují jeho vychýlení z rovnováhy. Je-li toto vychýlení výraznější, vzniká stres. My se nemůžeme chránit pouze tím, že těmto vlivům vystavíme bariéru, ale musíme se chránit i tím, že vznikne ochrana uvnitř nás. Stres, spojený třeba i s onemocněním covid-19, je pak potřeba vnímat nejen z polohy nebezpečí a ztráty, ale je nutné ho vnímat i jako výzvu, jako předpoklad zisku. Je to podobné, jako když řídíme auto. Jakmile se staneme v řízení příliš jistí, začneme být nepozorní. Když v té době nabouráme a odnesou to jen plechy a my vyvázneme s pár odřeninami, poskytne nám to dobrou zpětnou vazbu.

Vzhledem k zásadním, ale také rozdílným dopadům stresových reakcí na naše zdraví a na kvalitu našeho života vzniká celá řada otázek: Co je to stresor a stresová reakce?, Je stres nebezpečný?, Co spouští stresovou reakci?, Může nám stres pomáhat?, Jak reaguje na stresové vlivy náš organismus?, Kdy nám stres pomáhá a kdy škodí?, Kde je náš potenciál odolnosti a jak ho využíváme?, Jak reaguje na stresory naše duše a jak tělo?, Jak je propojena duše s tělem?, Je dnes stresu skutečně víc, nebo jsme vůči němu méně odolní?, Nakolik jsme odolní po rodičích a kolik se toho ve vzdoru vůči stresovým atakům musíme naučit?, Jakou roli hrají v naší odolnosti naše smysly?, Jak se stát v životě silnější vůči stresovým vlivům? A jak nakládat se stresujícími vlivy majícími dopad na náš tělesný a duševní stav?

Tyto a řada dalších jsou tedy důležité otázky dnešní doby, které jsem se pokusil, při pokorném respektu k omezenému množství znalostí, diskutovat a na některé vyslovit svůj názor. Nevnímejte prosím tuto knihu ani tak jako návod, jako spíš upozornění, že naše tělo a duše v sobě skýtají obrovský potenciál udělat nás nejen silně odolnými, ale také šťastnými. To jak ho využijeme, záleží jen na nás samých.

Co znamená resilience?

Resilience

Resilience aneb naše odolnost v životě

Člověk se v důsledku boje o přežití musel od počátku své existence naučit porozumět a vzdorovat rozmanitým stresovým vlivům. Tělesná zátěž, zima, horko, nedostatek jídla a tekutin, bakterie, viry, paraziti, nedostatek spánku, nemoc, bolest, ohrožení komunity apod. zasahovali naše životy od nepaměti.

Dnes umíme těmto stresorům nastavit bariéru, o to více se však stáváme vůči nim zranitelní. Přehnanými bariérami je potlačena naše schopnost přirozené adaptace, která organismu umožňuje na stresory přiměřeně reagovat a při jejich opakovaném působení s nimi účelněji a úsporněji bojovat. Lapidárně řečeno, zmíněné stresory na nás vytvářejí tlak a my mu musíme umět vzdorovat, jinak jsme zranitelní. Musíme vytvořit takovou reakci, aby nás stresor co nejméně vychýlil z rovnováhy tělesné i psychické. Zkusme si představit, že stejnou silou postupně stiskneme ocelovou kouli, tenisový míček, pingpongový míček a rajské jablíčko. Co se stane? Budou našemu tlaku vzdorovat. Ocelová koule bude vzdorovat nejsilněji, tlak naší ruky se na ní nijak viditelně neprojeví, tenisový míček se lehce promáčkne, ale hned se zase pružně vrátí do původního stavu, pingpongový míček bude určitou dobu odolávat, než v něm vznikne důlek, u rajčete stačí málo a nevratně ho zdeformujeme. Obdobně funguje naše obrana – resilience – vůči stresorům, které na nás působí. Vychylují nás z rovnováhy a my na ně reagujeme homeostatickou reakcí – protisilou.

Naši resilienci tedy můžeme vnímat jako schopnost odolávat nepříznivým silám, zvládat obtížné situace a překonávat krize nejrůznějšího druhu. Jde o vztah mezi dvěma proti sobě působícími silami. To je na straně jedné soubor na nás působících stresorů (tělesných i duševních, vnitřních i vnějších) a na straně druhé vzdor tzv. salutorů, našich obranných schopností zvládat těžkosti. Ty nám pak umožňují nebýt pingpongovým míčkem či rajským jablíčkem!

Oslabeni komfortem

Bariéru našim přirozeným stresorům, a tím i adaptaci na ně, dnes staví komfort a blahobyt. Není třeba se tolik hýbat, tělesná práce ustoupila mechanizaci, máme dostatek potravin, můžeme se teple obléknout, dobře obout, využít centrální topení, klimatizaci, máme silnou dezinfekční ochranu před bakteriemi a viry, ty nejlepší ochranné krémy před sluníčkem, nemusíme trénovat naše oči, sluch, hmat, protože je nejsme nuceni používat v jejich širokém funkčním spektru, máme také sociální jistoty atd.

Poznatky, které člověk získal tím, že pronikl k podstatě přírody, jež ho obklopuje, pokroky v technologii, v chemických a lékařských vědách, to všechno má lidské utrpení zmírňovat a člověka ochraňovat, paradoxně ho to však i oslabuje. Zvykli jsme si na život v „blahobytu“ a bezpečí, a v důsledku toho náš organismus zpohodlněl, oslabil své smysly, intuici, vnímání souvislostí, a postupně ztrácí svou psychickou i tělesnou odolnost, kterou potřeboval v době nebezpečí nebo v době, kdy musel žít ve větším souladu s přírodou bez výraznější pomoci dnešní techniky a medicíny. I v případech, kdy se ocitneme ve zdravotním nebezpečí, a při léčbě svých onemocnění až příliš spoléháme na sílu zdravotního systému a všemocnost moderní lékařské vědy a vzdalujeme se představě, že i dnes se může na banální nemoci umírat a že medicína je v řadě oblastí mnohem slabší než naše vlastní přirozená ochrana. Díky možnostem a jistotám, které nám západní svět nabízí, pak podléháme iluzorní představě, že máme život ve svých rukou, že si ho sami řídíme, a už tolik nepočítáme s tím, že se často najde někdo nebo něco, co nám životní výhybku přehodí a odkloní na jinou kolej, a my pak nevíme, jak si s tím poradit. Právě to velmi názorně demonstrovala i doba koronavirová. Naše individuální i společenská schopnost odolávat těžkým situacím a překonávat je fyzicky, duševně i sociálně postupně odhaluje naši stále se zvyšující křehkost, a tím i zranitelnost.

Resilience – potenciál a realita

Náš organismus je vybaven zvládat mnohem obtížnější podmínky, než ve kterých nyní žijeme. Předkládají nám to studie, ale i historická zkušenost, kdy až doposud nebylo generace, která by neprošla válkou, lidé se vyrovnávali s holokaustem, překonávali duševní traumata a smrt vnímali jako zcela samozřejmou součást koloběhu lidského života – nebyla antibiotika, a tak se umíralo na dnes běžně léčitelné nemoci. Vždyť ve většině rodin se více než polovina dětí nedožila školního věku! Uchráněni nebyli ani bohatí – vzpomeňme si na životní osudy Antonína Dvořáka, Leoše Janáčka, Bedřicha Smetany, Marie Terezie a dalších, těm všem zemřelo několik dětí.

Lidé tak byli vystavováni mnohem těžším tělesným a duševním zkouškám, než je tomu v dnešní době. Je paradoxní, že přitom denně slýcháme: „Jsem v hrozném stresu.“ Nad důvody vyřčení této věty je třeba se vážně zamyslet. Vezmeme-li totiž všechny možné parametry života – průměrnou délku života, kojeneckou úmrtnost, střední dobu života, sociální jistoty, možnosti vzdělání, množství fyzické práce vynaložené na jednu konkrétní věc (jakýkoliv výrobek, stavbu…), dostupnost potravin, množství volného času atd. – a konfrontujeme-li je s dobou před sto nebo sto padesáti lety, zjistíme, že se máme, měřeno dnešní optikou, ve všem nesrovnatelně lépe, a tak bychom měli prožívat i šťastnější život. To však není pravidlem. Problém přitom netkví ani tak v množství stresu, jako v tom, jak ho čteme v našich myslích, co vůbec považujeme za stres a jak jsme vůči němu tělesně a psychicky odolní. Jak říká náš přední psychiatr Cyril Höschl: „Je to stejné, jako když si měříme obvod pasu gumou od trenýrek. I když přibereme, pořád měříme stejně.“ Máme se tedy mnohem lépe, ale život čteme v jeho obtížích stále stejně. Blahobyt nám paradoxně snižuje toleranci vůči stresovým vlivům. Dnes už není stresem zoufalství z marného hledání potravy, útěk před divokou zvěří či ochrana tlupy, ale obavy ze zkoušky, z ranní porady, ze selhání při sportovním zápase, strach z nutnosti včasného odevzdání daňového přiznání, z rozbité pračky, hypotéky, uvízlého výtahu, prasklé žárovky a podobně. Stresem se tak stává to, co jsme dříve neznali. Člověk se tedy neorientuje jen podle situací, které ho skutečně ohrožují, ale i podle toho, jak je čte a jaký jim přikládá význam.

Blahobyt nás také zbavuje tělesné zdatnosti. I zde se rozevírají nůžky mezi potenciálem a realitou. Na potenciální možnosti odolnosti lidského organismu ukazují schopnosti spojené s extrémními lidskými výkony. Člověk dokáže vydržet na jedno nadechnutí přes 10 minut pod vodní hladinou, potopit se bez přístroje do hloubky přes 120 metrů, strávit nahý přes 2 hodiny v ledové lázni, uběhnout půlmaraton v arktické tundře v mínus dvaceti naboso v trenýrkách, vystoupit na Mount Everest za  26 hodin bez kyslíku, uběhnout 433 km za 48 hodin, provádět dechberoucí ekvilibristické výkony při cirkusových vystoupeních, dosahovat obdivuhodných výkonů v rozličných sportovních disciplínách a mnoho dalšího. Obdobným, nikoliv však změřitelným výkonem je v rozvojových zemích schopnost chudých žít ve slumech, v prostředí extrémně promořeném infekcemi všeho druhu, plném parazitického i chemického nebezpečí, nemluvě o nebezpečí plynoucím z lidské kriminality.

Naše schopnosti odolávat náročným stresovým vlivům jsou tedy enormní. Odolnost není žádnou vzácností ani zcela vyhrazenou schopností určenou úzké skupině výjimečných jedinců. Je běžná pro miliony lidí na celém světě, kteří ji musí dnes a denně konfrontovat ve spojení s náročnými okolnostmi a podmínkami života. Nelze však opominout, že v západní civilizaci přibývá stále více lidí, u kterých se resilience stává pouze schopností potenciální, nikoliv schopností reálnou. Tato křehkost nepramení jen z nedostatečné odolnosti tělesné, ale do popředí se dostává také křehkost duševní. Někdy stačí malé ťuknutí a svět se nám zhroutí před očima. Náš ochranný obal se rozpadne jako soška z porcelánu. Je proto třeba neustále odkazovat na poučení z historie a připomínat, že kýžená kvanta příjemných prožitků a života v pohodlí nenastávají automaticky, že nejsou samozřejmostí. Někdy je zkrátka nezbytné prodírat se celými trsy nepříznivých okolností, které člověka při jeho putování životem potkávají a na něž musí být připraven. Tím, že naše motivace směřuje k maximalizaci libých pocitů a minimalizaci trápení, stává se náš emoční život v konfrontaci s tvrdou realitou většinou rozkolísaným a křehkým a závislost na vratké štěstěně pak oslabuje naši imunitu vůči tělesným i duševním stresům.

Pro ochranu kvality života je třeba zajistit lepší míru připravenosti na situace a události, které nám život staví do cesty a se kterými nás neustále konfrontuje, a to již od dětského věku. Odmala je nutné trénovat biologicky přirozené předpoklady, které umí reagovat na tělesné a psychické nároky včetně nemocí, odrážet je a adekvátně jim vzdorovat, a to silněji, než je tomu u rajského jablíčka.

Očkování stresem

Zásadní otázkou tedy je: Co nás před dopady zátěžových situací, a tím i před nemocemi s nimi spojenými, přirozeně ochraňuje? Rozhodně to není defenzivní strategie, tzn. nastavení neprodyšné bariéry, která k nám nepropustí žádné stresové vlivy. Platí opak.

Stres má za úkol nás chránit před nebezpečím a adaptační mechanismy s ním spojené nám umožňují být vůči stresorům, které ho vyvolávají, odolnějšími. Chce-li člověk zesílit svou odolnost vůči nim, musí se se stresem potkávat a nepohodlí se mu nesmí stát nepohodlím, ale biologicky přirozeným prostředkem. Z potkávání se se stresem vycházíme silnější, zkušenější, můžeme se naučit mnoha novým dovednostem, stát se moudřejší. Naše resilience roste, a to jak v oblasti tělesné, tak i v oblasti psychické. Lze tedy říci, že přizpůsobivost neboli adaptabilita na zátěž (stres) je prostředek organismu, jak zajistit pevnější resilienci. Náš organismus je schopný snášet náročné situace s menší újmou. Rajské jablíčko se postupně stává ocelovou koulí.

Z daných důvodů si již v dětství potřebujeme vycvičit a osvojit adaptační mechanismy vyrovnávání se s náročnými životními situacemi, ať fyzicky, tak i duševně. Dávkovaného a opakovaného stresu je třeba využívat jako očkování. Bez očkování stresem proti stresu jsme zranitelní a náchylnější k nemocem, duševním poruchám a k rozhodnutím, která jsou v tu chvíli výhodná, ale pro život dlouhodobě nevhodná.

Stres může být silný, důležitá je však vždy jeho přiměřenost. Ta je dána na jedné straně intenzitou a dobou působení stresorů a na druhé straně tělesným a duševním stavem konkrétního člověka, závislým na výchově a tréninku, a také na genetickém vybavení, tj. na předurčené osobnostní a tělesné typologii. V tomto kontextu pak můžeme stres rozdělit na „hodný“ – přiměřený, únosný –, který stimuluje k vyšším nebo lepším výkonům, a „zlý“, který může vlivem nadměrné zátěže jedince poškodit a vyvolat u něj onemocnění, nebo dokonce i smrt. Pokud tedy intenzita stresu nepřesáhne únosnou míru, jsme výkonnější, je-li už toho ovšem na náš organismus moc, výkonnost prudce klesá. Tato únosná míra je vysoce individuální a závisí právě na naší resilienci.

V našem kulturně-sociálním povědomí má stres bohužel negativní pověst. Hranice, kdy stres škodí a kdy pomáhá, se posouvá směrem ke snaze odbourávat vliv stresorů budováním ochranných bariér, a to již od dětství, kdy se jako rodiče všemožně snažíme své děti nestresovat. Řada přirozených podnětů (chlad, horko, běžné viry a bakterie…) se pak považují za nebezpečné, úzkostně se nadhodnocují a naše podvědomí je zpracovává v poloze obav a strachu. Jakmile dítě olízne podlahu nebo ocumlá špinavou hračku, hned k němu přiskočíme, otřeme ho vlhčeným ubrouskem a důkladně dezinfikujeme, aby něco nechytilo, odmala ho přehnaně oblékáme, aby se nenastydlo, doma přetápíme, aby se nenachladlo, a dbáme na to, aby dost jedlo a bylo silné, následkem čehož je mnohdy naopak tlusté. Dítě nesmí zaplakat, ve škole se nesmí stresovat, na vyučování jej vozíme autem, aby se mu nic nestalo, v jeho výchově dominuje trend „života v bavlnce“. Odolávat zátěžovým vlivům je pak obtížné.

Natrénuje-li si dítě chování pomocí posilujícího účinku odměny, naučí se tím snést momentální nepříjemnost pro pozdější uspokojení. Netrpělivá touha po okamžitém uspokojení pudů a potřeb, nedostatek jakékoliv odpovědnosti a ohleduplnosti jsou pro děti charakteristické a omluvitelné. Naproti tomu vyhlídka na vzdálený cíl spojená s nutností trpělivé práce, schopnost odložení svých potřeb potlačením, odpovědnost za vlastní jednání a ohled na druhé jsou normy chování, ke kterým je třeba děti vést. Proto je ve výchově dětí důležité slůvko „až“. „Až“ dokážeš tohle, dostaneš přiměřenou odměnu. Získaná odměna musí být za snahu. Jakmile dítě nenabyde dostatečné zkušenosti s touto složitou a pracnou cestou k uspokojení, stane se pro něj první vážnější problém, který v životě přijde, jako je zklamání v lásce, v přátelství nebo problém ve škole, vysoce traumatickou situací, již nedokáže zvládnout. Pro naplnění svých potřeb pak často sáhne po náhradě – drogách, alkoholu či sexu.

Konec ukázky

Table of Contents

Úvod

Co znamená resilience?

Resilience