Sonia Shahová

PANDEMIE

Po stopách nakažlivých chorob,

od cholery ke koronavirům, a co je za nimi

Sonia Shah

PANDEMIC: Tracking Contagions,  From Cholera to Coronaviruses and Beyond

Copyright © 2016 by Sonia Shah; preface copyright © 2020 by Sonia Shah

Published by arrangement with Sarah Crichton books, an imprint of Farrar, Straus and Giroux, New York.

All rights reserved

Translation © 2021 by Lenka Šverčičová

ISBN 978-80-242-7376-1

Pandemie: z řeckého pan „všichni“ + démos „lid, lidé“ Nákaza, která se rozšíří po celé zemi, kontinentu nebo celém světě.

Ale co je to vlastně mor? Život, nic víc.

ALBERT CAMUS

PŘEDMLUVA K VYDÁNÍ 2020

Když pandemie nakonec doopravdy propukla, nikdo tomu nemohl uvěřit.

V zimě 2020 odborníci Světové zdravotnické organizace po týdny tvrdili, že rychle se šířící choroba není pandemií. Říkejme tomu „bezprecedentní nákaza“, navrhovali experti WHO poté, co virus překročil hranice čínského Wu-chanu. Můžeme to nazvat „stav ohrožení veřejného zdraví“, prohlašovali, když se virus dostal do Řecka, 8 tisíc kilometrů západně od Wu-chanu, a na Nový Zéland, asi 10 tisíc kilometrů na jihovýchod.1 Dříve než byly největší zdravotnické kapacity světa ochotné přiznat, že mikrobiální přílivová vlna, jež nás zaplavila, skutečně existuje – novináři jí v té době už říkali „tím slovem od p“2 – pronikl virus do těla více než stovek lidí na celé planetě.3 Miliony dalších čekal stejný osud.

Země byla rozryta, aby pojala mrtvé. Na Hartově ostrově, asi půl druhého kilometru od pobřeží Bronxu, byly leteckými záběry zachyceny postavy v bílém, jak kopou dlouhé, mělké výkopy. Ty čekaly na nevyzvednutá těla z městských márnic – jejichž kapacita nestačila a musela být rozšířena o chladicí vozy – se jmény zemřelých napsanými na víku rakve^4. Podobné brázdy v zemi se objevily na satelitních snímcích 130 kilometrů jižně od Teheránu. Odborníci se domnívají, že tyto brázdy jsou masové hroby, vykopané vedle hromad sypkého vápna, které má zmírnit zápach rozkladu. Z vesmíru vypadají jako chomáčky bavlny.5

Světoví vůdci vyjádřili údiv nad počínající pohromou. „Něco takového tu ještě nebylo,“ hlásaly titulky.6 „Tohle ještě nikdo z nás nezažil,“ poznamenal prezident USA Donald Trump.7 Jeden novinář New York Times napsal, že příchod viru byl tak nepředvídatelný a jeho přítomnost tak neovladatelná jako přírodní katastrofa nebo teroristický čin.8 Pro mnoho lidí bylo i takové zhodnocení příliš při zemi. Podle nich se dá virus chápat jako něco zcela mimo přírodu. Vznikl určitě někde v laboratoři, jak se ve Spojených státech vyjádřila v anketě téměř čtvrtina dotázaných.9

Šokovaní reportéři vyhrabali staré předpovědi a se zděšením a úžasem je předložili veřejnosti. Noviny The Hill hlásaly v titulku, že Rada pro národní bezpečnost v roce 2019 ve své studii před pandemií varovala. „Bill Gates předpověděl epidemii dávno před koronavirem,“ oznámil deník Los Angeles Times s odkazem na jeho proslov na konferenci TED na toto téma v roce 2015.10 Byla to „věštba“, namítal časopis Rolling Stone.11 Předpovědět pandemii, zdůraznil, je jako předpovědět úder blesku, hromobití, které přijde z čistého nebe. Jak by to mohli vědět? Mají snad křišťálovou kouli, že vidí do budoucnosti? Vládnou nějakou tajnou mocí, že dokážou předvídat nepředvídatelné? Když tato bezprecedentní, nebývalá událost sevřela celou planetu ve svém područí, pozorovatelé prohlásili, že teď přijde zúčtování. Patogen odhalil všechna naše slabá místa a dlouho přehlížené problémy: nerovnost, která navýšila počty mrtvých mezi chudými a lidmi na okraji společnosti; lenost a zkorumpovanost lokálních i národních představitelů moci, kteří se dlouho raději dívali jinam; křehkost našeho komplikovaného zásobovacího řetězce, který se dal tak snadno narušit, že některé uličky v obchodech s potravinami zely prázdnotou, zatímco farmáři, jejichž lační zákazníci byli zavřeni v karanténě, vylévali mléko do polí. Až pandemie poleví, nikdo se už nebude moci schovávat před skutečností, která se ukázala ve své nahotě, tvrdili novináři. Konečně se začali objevovat první lidé, kteří nákazu přežili, dostali za vyučenou a navždy je to poznamenalo. Pandemie „navždycky změnila svět,“ tvrdil časopis Foreign Policy,12 „změnila svět natrvalo,“ napsal Politico.13 Virus „nadobro proměnil naše životy,“ dodal Washington Post.14

Pandemie nám „otevřela dveře“, jak se vyjádřila spisovatelka Arundhati Royová, „stala se vstupní branou z jednoho světa do jiného.“15

Mě však na této pandemii nejvíce zaráží, jak jsou nám vlastně její aspekty dobře známé. Podle biologů pochází SARS-Cov2 nejen ze stejné rodiny virů jako podobný patogen SARS-Cov1 způsobující již známé pandemie, ale i od stejných živočišných druhů. Starší virus SARS vznikl v tělech netopýrů přenosem přes hostitelské cibetky, a to vlivem zvláštních okolností, které způsobila rychlá expanze čínské ekonomiky a zvýšila tak pravděpodobnost nového úzkého kontaktu mezi lidmi, netopýry a dalšími divokými zvířaty na městských tržištích. První epidemie SARS vypukla v roce 2003. Vinou nerovnováhy mezi nakažlivostí a smrtností sama vymizela poté, co zahubila téměř 800 lidí z nějakých 8 tisíc nakažených.

Tato továrna na viry, která vedla k prvnímu vypuknutí SARS, nebyla nikdy zavřena. Bylo tedy jen otázkou času, kdy se objeví další virus s kombinací potenciálně odolnějších vlastností. Jeho mladší sourozenec, jen o trochu nakažlivější a o trochu méně smrtelný, skutečně předčil své předky o několik řádů.

Projevil se na konci prosince sérií několika případů těžkého zápalu plic v čínském Wu-chanu.16 Úřady zpočátku odmítaly uvěřit, že by tyto nákazy byly něčím mimořádným, a cenzurovaly každého, kdo si dovolil tvrdit cokoli jiného, stejně jako to udělali vládní úředníci, kteří museli čelit podobným novým

nákazám v minulosti. V polovině ledna, když se nemocní začali objevovat už i ve Spojených státech, Jižní Koreji, Japonsku a Thajsku, pořádali představitelé města Wu-chanu každoroční oslavy čínského nového roku. Čtyřicet tisíc rodin se shromáždilo ke společné hostině – a s nimi i virové částice, které jim ulpívaly na rukou a nesly se vzduchem s každým výdechem. Než vláda o pár dní později uzavřela město, 5 milionů obyvatel už odtud odjelo, i s koronavirem usazeným v hrdlech, postupujícím do plic. Ti ho pak předávali kolegům v práci, hostům na svatebních oslavách či spolucestujícím na výletních lodích, a virus se začal šířit po celé planetě, stejně jako když v devatenáctém století lodě a parníky zavlekly choleru přes Atlantik do Severní Ameriky, potichu, ale jistě, než si kdokoli stačil všimnout. Spojené státy reagovaly uzavřením hranic a přístavů, ale až se směšným zpožděním, stejně jako úředníci ve Wu-chanu.17 Příliš pozdě se společnosti celého světa probudily jako ze sna do noční můry pandemie. V ochromení z rozsahu hrozby a masové mobilizace, kterou si vyžádala opatření k ochraně veřejného zdraví a zastavení šíření nákazy, se vůdcové celého světa uchýlili k otřepaným frázím. Francie se ocitla „ve válce“ s infekcí, jak prohlásil její prezident,18 Čína vedla „lidovou válku“, nechal se slyšet její prezident,19 Donald Trump se stal „válečným prezidentem“.20

Avšak při skutečné válce vás nepřítel napadne zvenčí, můžete ho přemoci silou – dá se vytlačit, zahnat, zničit. Jenomže virus byl už tak rozšířený a tak usídlený v tělech lidí a celých národech, jako vlákno vetkané do látky. „Neosnoval strategie“, jak to vyjádřil jeden pozorovatel. Necítil „zášť ani strach“.21 Ale pokud někdo nebo něco mohlo posloužit jako zástupce nepřítele, každý si ho vykládal po svém a někteří si i nehorázně vymýšleli. Někteří se s mikroskopickou pečlivostí zaměřovali na každičkou částečku viru, aby ji chemicky zničili. Vycídili nádobky na mouku bělidlem a do obchodu s potravinami oblékali vzduchotěsnou potápěčskou výbavu. Nepřítelem se stal například jeden pasažér v autobuse na Jamajce, který náhodou kýchl – ostatní cestující se na něho vrhli, ztloukli ho a vyhodili ven na ulici.22 V Austrálii to byl muž, který na ulici před čínskou restaurací dostal srdeční zástavu. Lidé, kteří se seběhli kolem, spatřovali v tomto muži neviditelného mikrobiálního nepřítele, takže se raději dívali, jak umírá, než aby mu poskytli první pomoc.23 Rozvášněné davy v Evropě ničily a zapalovaly vysílače mobilních sítí v přesvědčení, že elektromagnetické signály rozšiřují virus.24

Během pandemie cholery v devatenáctém století kamenovaly rozzuřené davy na ulicích lékaře a zapalovaly nemocnice s lidmi v karanténě. Na počátku pandemie covidu-19 na severu státu New York lidé plivali na doktory a sestřičky, vracející se z nočních směn, nacházely propíchnuté pneumatiky u svých aut. V indickém Indore běsnící lidé napadli a pronásledovali v úzké uličce zdravotníka v typickém zdravotnickém úboru.25 Frustrovaný a bezradný prezident v Bílém domě svaloval vinu na Světovou zdravotnickou organizaci.26

A zatímco prst byl namířen na Čínu, na divoká zvířata, občas i na laboratoře, na politické nepřátele a neurčité mezinárodní úřady, virus se tiše, ničím nerušen, dál šířil.

♦

Tyto řádky píšu v době hluboké karantény, ve chvíli největšího strachu a zoufalství. Daň na životech a ztráty živobytí v důsledku koronaviru nezadržitelně narůstají. Tolik očekávaný změněný svět, který na náš čeká na druhé straně pandemie, je stále nejasný a zamlžený; jeho obrysy jsou sotva viditelné přes tlustou přikrývku hrůzy i naděje. Jestli se ho dočkáme, je stále otevřenou otázkou.

V minulosti patogeny kosily společnosti, vyčerpávaly státy a způsob života, pohyb i styky mezi lidmi zrovna tak silně a fatálně, jako dnes nový koronavirus – některé dokonce ještě více. Ale i když v našich tělech a společnostech zanechaly hluboké stopy a rozšklebené jizvy, nezměnili jsme způsob života, abychom se jich navždy zbavili, ačkoli jsme mohli. Naopak, téměř okamžitě, jakmile choroba vychladla, jsme začali dělat všechno stejně jako předtím. A stále si myslíme, že pandemie jsou nepředvídatelné a neovladatelné jako blesk z čistého nebe. Máme je za projev cizí agrese. Nepřijímáme svou spoluvinu na jejich šíření.

Nedali jsme pandemiím místo v naší historické paměti, a tím, že jsme je zbavili společenské povahy, jsme je připravili o minulost. Stali jsme se nevědomky jejich spojenci, a ony se vracejí znovu a znovu. Ale nemusí to tak být.

Následující stránky vyprávějí o pandemiích zorným polem lidského působení. V tomto příběhu je budoucnost pandemií, stejně jako jejich minulost, svázána s naší vlastní. Máme ji ve svých rukou.

Baltimor, Maryland

17. dubna 2020

ÚVOD

POTOMEK CHOLERY

Cholera zabíjí rychle. Nemá žádný zdlouhavý nástup s postupující ochablostí. Nově nakažená osoba se zpočátku cítí dobře. Ale než uplyne půlka dne, cholera vysaje z napadeného všechny tekutiny a zbyde jen scvrklé namodralé tělo.

Takže když se nakazíte, můžete si ještě dát pořádnou hotelovou snídani, volské oko a vlažný džus. Prašnou, hrbolatou cestou dojet až na letiště. A ještě úplně v pohodě si vystojíte ty dlouhé fronty u přepážky. Tichý zabiják už sice hlodá ve vašich vnitřnostech, ale ještě projdete se zavazadly bezpečnostní kontrolou, možná si dokonce stihnete dát v krámku croissant s kávou a krátký oddech na chladivých plastových sedačkách u brány, než v reproduktoru zapraská hlášení o nástupu do letadla.

Až když se protlačíte uličkou v letadle a najdete své polstrované, mírně opotřebované sedadlo, ozve se ten vetřelec uvnitř vašeho těla nezadržitelnou střevní bouří, a vaše dovolená se v okamžiku drasticky zkrátí. Bez rychlého podání léků moderní medicíny je vaše šance na přežití rázem padesát na padesát.

Takový byl alespoň osud jednoho cestujícího letu Spirit Air Flight 952 stojícího ve frontě přede mnou při cestě z Port-au-Prince na Haiti do Fort Lauderdale na Floridě v létě roku

2013. Ve chvíli, kdy u muže propukla cholera, jsme byli my ostatní namačkaní v dusné chodbě spojující bránu s letadlem, připraveni k nalodění. Museli jsme počkat, až pohotovostní četa letadlo vydezinfikuje. Aerolinky nám však nesdělily, co způsobilo nenadálé hodinové zpoždění. Až když z letadla vyběhl letištní pracovník a pospíchal chodbou pro další potřeby, nedočkaví cestující ho zasypali otázkami. Houkl na nás přes rameno na vysvětlenou, že „jeden chlap se tam podělal“. Na Haiti, uprostřed ničivé epidemie cholery, nebyl nikdo na pochybách, o co jde.

Kdyby se postižený muž se nakazil o hodinu či dvě později a přišlo to na něho až v době, kdy bychom už byli usazení, kdy bychom pokládali ruce na společné úzké opěrky, sahali na zavazadlové prostory nad hlavou, jichž se dotýkal, patogen se mohl usadit v těle i nám. Na své cestě jsem se pohybovala kolem klinik pro léčbu cholery a cholerou zasažených oblasti, abych tuto nemoc spatřila na vlastní oči. A pak se mnou tenhle strašlivý patogen málem cestoval domů.

♦

Mikrob způsobující nemoci neboli patogen, který vyvolá příští světovou pandemii, číhá dnes mezi námi. Neznáme jeho název a nevíme, odkud přijde. Ale zatím mu můžeme říkat „potomek cholery“, protože s určitostí víme, že půjde cestou, kterou mu cholera vyšlapala.

Cholera je jedna z pouhé hrstky patogenů – vedle dýmějového moru, chřipky, neštovic a HIV –, které v moderním světě dokázaly vyvolat pandemie, nákazy rychle se šířící populací. Je však mezi nimi ojedinělá. Na rozdíl od moru, neštovic a chřipky byl vznik a šíření cholery od začátku dobře zdokumentován. Dvě století po prvním výskytu zůstává neobyčejně účinná, její schopnost přivodit smrt či způsobit to, co předvedla při letu 952, není o nic menší než dřív. A na rozdíl od relativních nováčků, jako je HIV, je cholera v pandemiích starým mazákem. Zatím udeřila sedmkrát, naposledy na Haiti v roce 2010.

Dnes je cholera známá jako nemoc, která se vyskytuje hlavně v chudých zemích, ale vždycky tomu tak nebylo. V devatenáctém století zasáhla nejmodernější, prosperující města světa, zabíjela bez rozdílu bohaté i chudé, od Paříže či Londýna až po New York a New Orleans. V roce 1836 jí v Itálii podlehl král Karel X. V roce 1849 v New Orleansu prezident James Polk, v roce 1893 v Petrohradě skladatel Petr Iljič Čajkovskij. V průběhu devatenáctého století onemocněly cholerou miliony lidí a více než polovina zemřela. Byl to jeden z nejrychleji se šířících, nejobávanějších patogenů na světě.1

Mikroba způsobujícího tuto nemoc, Vibrio cholerae, lidé poznali během období britské kolonizace vnitrozemí jižní Asie. Ale až prudké změny za průmyslové revoluce poskytly příležitost, aby se mikrob proměnil v patogen způsobující pandemii. S novými typy cestování – parníky, vodní kanály, železnice – se Vibrio cholerae dostalo až hluboko do Evropy a Severní Ameriky. Přelidněnost rychle rostoucích měst a špatná hygiena tehdy bakterii umožnily, aby ukázala, co umí.

Opakované epidemie cholery představovaly silnou výzvu pro politické a sociální instituce zasažených zemí. Zabránit šíření nemoci vyžadovalo jistý stupeň mezinárodní spolupráce, účinné obecní správy a sociální soudržnost, které v nových průmyslových velkoměstech a městech měly být teprve vytvořeny. Když se objevil lék – čistá voda –, museli lékaři a vědci překročit dlouho zavedenou, obecně uznávanou pravdu o zdraví a šíření nemoci.

Trvalo skoro stovku let opakovaných smrtících pandemií cholery, než se města jako New York, Paříž či Londýn opravdu pustila do boje s touto nemocí. Musela od základu změnit způsob, jak se tehdy bydlelo, zajistit pitnou vodu a odvod odpadů, starat se o veřejné zdraví, pěstovat mezinárodní vztahy a porozumět vědě o zdraví a nemoci.

Tak dovede pandemie proměňovat svět.

♦

Pokroky v medicíně a v péči o veřejné zdraví, zaměřené na zastavení šíření patogenů devatenáctého století, například cholery, byly tak značné, že mezi epidemiology, historiky lékařství a dalšími odborníky se po většinu dvacátého století soudilo, že vyspělé společnosti nad infekčními chorobami navždy zvítězily. Západní společnosti se podařilo dosáhnout „skutečné eliminace infekčních nemocí, což považujeme za významný faktor společenského života,“ napsal v roce 1951 virolog sir Macfarlane Burnet.2 „Psát o infekčních nemocech,“ dodal v roce 1962, „je téměř jako psát o něčem, co patří minulosti.“3 Jestliže se průměrný Američan na začátku dvacátého století dožil kolem 50 let, na konci století již téměř 80.4

Podle populární teorie „epidemiologické přeměny“, kterou poprvé vyslovil egyptský vědec Abdel Omran, byl zánik infekčních chorob v bohatých společnostech přímým výsledkem ekonomického rozvoje. Jak země prosperovaly, profil jejich nemocí se posunul. Společnost už nesužovaly morové nákazy, ale většinou pomalé, chronické, nepřenosné nemoci, jako jsou různá srdeční onemocnění či rakovina.

Přiznávám, že kdysi jsem téhle teorii pevně věřila. Protože jsem jezdila do takových míst, jako jsou ghetta v jižní Bombaji, kde vyrůstal můj otec, věděla jsem, že společnosti, které tíží břemeno infekčních chorob, jsou opravdu velmi lidnaté a chudé, se špatnou hygienou. V jižní Bombaji jsme trávili každé léto, ve zchátralých činžácích namačkáni s příbuznými ve dvoupokojových bytech. Stejně jako stovky ostatních obyvatel jsme vyhazovali odpadky přímo na dvorek, vodu na společné latríny jsme nosili ve starých plastových kýblech a na prahy jsme montovali půlmetrové desky jako zábranu před krysami. Infekce byla všudypřítomnou realitou – stejně jako v jiných přelidněných oblastech, kde se válí odpadky a není vyřešená kanalizace.

Ale vždycky na konci léta jsme nasedli do letadla zpátky domů a měli pocit, že tenhle způsob života zmítaný nemocemi necháváme nadobro za sebou a míříme tam, kam si razili cestu naši rodiče, když poprvé odjeli z Indie do New Yorku s lékařskými diplomy v plastových rámečcích v tašce. V amerických městech, kde jsme bydleli, kde byly zásoby čisté pitné vody, kde byla odváděna odpadní voda, která se čistila a v dostatečné vzdálenosti likvidovala, a kde byla vybudována infrastruktura zdravotní péče, infekční onemocnění znamenala už vyřešený problém.

Jenže pak, vlivem stejných okolností, jaké v devatenáctém století přivedly choleru ke břehům New Yorku, Paříže a Londýna, se jasně ukázalo, že mikrobi slaví návrat. Rozvoj v kdysi odlehlých lokalitách vnesl do lidské společnosti nové patogeny. Rychle se měnící světová ekonomika, která měla za následek rychlejší způsoby mezinárodního cestování, dala patogenům nové příležitosti k šíření. Urbanizace a s ní nárůst chudinských čtvrtí a velkochovů zvířat pomohly k šíření infekcí. Podobně jako cholera, které se dařilo za průmyslové revoluce, potomkům cholery prospívaly její následky: klima měnící se vinou nadměrného uhlíku v ovzduší, uvolňovaného po staletích pálení fosilních paliv.

První nová infekční nemoc, která postihla prosperující západ a narušila představu „věku po infekcích“, virus lidské imunitní nedostatečnosti (HIV), se objevila na začátku 80. let dvacátého století. I když nikdo nevěděl, kde se vzala a jak ji léčit, z mnoha novinářů čišela jistota, že je jen otázkou času, kdy medicína tenhle nový virus porazí. Budeme mít léky, které ho vyléčí, očkování, které ho vymýtí. Mezi lidmi se mluvilo o tom, že by lékařské instituce měly pracovat rychleji, ale nikdo se nestaral, jak strašlivou biologickou hrozbu HIV představuje. Původní pojmenování vlastně popíralo myšlenku, že HIV je infekční onemocnění. Někteří novináři, zdráhající se připustit nakažlivou povahu viru (zato libující si v homofobním hledání obětních beránků), ji prohlašovali za „rakovinu gayů“.5

A pak přišly další infekční patogeny, podobně imunní vůči preventivním strategiím a opatřením proti šíření nemoci, které jsme tak dlouho brali jako samozřejmost. Kromě HIV lidstvo ohrožovala západonilská horečka, SARS, ebola a nové druhy ptačí chřipky. Nově omlazení mikrobi – rezistentní tuberkulóza, znovuvzkříšená malárie i samotná cholera – se naučili obcházet léčiva, kterými jsme je drželi na uzdě. To všechno mezi roky 1940 a 2004 – více než tři stovky infekčních chorob, které buďto nově vznikly, nebo se znovu vynořily, na místech a v populacích, kde se nikdy dříve nevyskytovaly.6 Bylo toho najednou tolik, že virolog z Kolumbijské univerzity Stephen Morse zvažoval i možnost, že by tyto nové viry mohly pocházet z vesmíru: učiněný „kmen Andromeda“, vir sršící z nebe.7

V předním lékařském časopise v roce 2008 připustili to, co už bylo mnohým zřejmé: tvrzení o vymýcení infekčních chorob ve vyspělých zemích je „velmi přehnané“.8 Infekční patogeny se vrátily, a to nejen do zanedbaných, chudinských koutů světa, ale i do mnoha moderních měst a jejich vzkvétajících předměstí. V roce 2008 označili odborníci na mapě světa červenými body místa, kde se každý nový patogen objevil. Pás od 30–60 ° na sever od rovníku po 30–40 ° na jih se zbarvil do ruda. Samým srdcem světové ekonomiky se táhl rudý pruh: Spojené státy, západní Evropa, Japonsko a jihovýchodní Austrálie. Ekonomický rozvoj neposkytl žádný univerzální lék proti nákaze: Omran se zmýlil.9

Konec ukázky

Table of Contents

ÚVOD POTOMEK CHOLERY