JOTA / 2020

.

Věnuji památce svého bratra, Evana Bacona

.

The Last Human

Copyright © Lee Bacon, 2019

Cover and inside illustration © Karl Kwasny, 2019

Translation © Jan Kozák, 2019

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

Všechna práva vyhrazena.

ISBN epub 978-80-7565-430-4

.

Věnuji památce svého bratra, Evana Bacona

„Organismy jsou algoritmy.“

– Yuval Noah Harari, Homo Deus

00000000

Svět bez lidí je o tolik lepší.

Nejprve vykazovali takový potenciál. Vyvíjeli jazyky, vyráběli nástroje, léčili nemoci.

Stvořili nás.

Jenže časem lidé sešli z cesty. Z jejich dobrých nápadů se staly špatné. Jejich chyby se množily.

Žádnou jinou možnost nám nedali.

00000001

Jmenuji se XR_935.

Je mi dvanáct let, čtyři měsíce, jeden týden a tři dny. Okamžik, kdy jsem byl připojen do sítě, si vybavuji, jako by to bylo včera.

Černo.

To bylo zpočátku všechno, co jsem viděl.

Pak se ve tmě objevily tvary. Slova a symboly. Hleděl jsem na ně a snažil se vyřešit hádanku, co to vidím.

NAHRÁVÁNÍ . . .

Šedý podélný ukazatel se pomalu posouval vpřed. Pomalu/Pomalu. Když nahrávání skončilo, na jeho místě se utvořila nová slova.

PROBÍHÁ DIAGNOSTIKA . . .

Můj zbrusu nový mozek bzučel otázkami. Čím ta diagnostika probíhá? A proč to probíhání tak dlouho trvá?

O tři minuty a čtyřicet dva vteřin později jsem uslyšel zvuk: slabé šumění vibrující mým operačním systémem.

A pak jsem poprvé spatřil svět.

00000010

Ahoj světe!

Zablikal jsem do existence uvnitř velké krychle bez oken. Stěny byly z hladkého kovu. Vzduch cirkuloval díky stropnímu ventilátoru, který vydechoval monotónní mmmmmmmm.

Cosi uvnitř mne vědělo, kde jsem.

Byl jsem doma.

Vtom se se svistem rozletěly dveře. Do krychle vešli dva roboti. Pohybovali se plynule a ladně. Měli totožné rysy.

Jak tak na mě hleděli, jejich dokonale kulaté oči zazářily jasnějším světlem.

„Dostali jsme za úkol dohlížet na tvůj vývoj,“ prohlásil ten blíže ke mně. „Jsme tvoje RodinnáJednotka.“

Pak promluvil druhý. „Můžeš nám říkat Rodič_1 a Rodič_2.“

Je mi potěšením, že se mohu připojit k vaší RodinnéJednotce. Tohle jsem chtěl říct, ale moje řečová nastavení se stále ještě dolaďovala. Slova ze mě vyšla úplně špatně.

„Harúúúúúúú!“ řekl jsem.

Rodič_1 popošel blíž. Natáhl se a ovinul mě kovovou paží. Jakmile to učinil, někde hluboko v mém programu zacinkalo slovo ze slovníku.

Obejmout. Sloveso Sevřít někoho či něco pevně v náruči.

Objetí. Podst. jm. Starodávné gesto používané lidmi k vyjádření náklonnosti.

Tohle ten Rodič_1 dělal? Objímal mě? Moje mysl byla po opuštění montážní linky stále čistá. Odpovědi na tyto otázky jsem neznal. A tak jsem udělal něco, co by udělal každý právě narozený robot.

Také jsem objal Rodiče_1.

Jak jsem zvedal paže, v kloubech mi zašelestilo. Mé pohybové ovladače nebyly ještě kalibrovány. Gesto bylo neohrabané.

Cink! Kov narazil do kovu.

Rodič_1 ztuhl.

Jeho hlava se otočila a podívala se na mě. Pod jejími hladkými rysy odtikával zmatek.

Okamžik nastal a zase pominul.

Pak Rodič_1 pokračoval v započaté činnosti. Jeho paže se natáhla dozadu za mě a uchopila napájecí kabel. Prudkým škubnutím vytáhla kabel z nabíječky.

Tehdy jsem pochopil, že jsem se zmýlil.

Rodič_1 mě neobjímal.

On mě odpojoval.

Konec ukázky

Table of Contents

00000000

00000001

00000010