Zlatý fond SME

Klasické diela nielen slovenskej literatúry na

zlatyfond.sme.sk

Sedem múdrych majstrov

Karol Čečotka

Ukážka z elektronickej knihy

Objavte úžasný svet slovenských a českých ekníh s aplikáciou

Knihy v slovenčine a češtine

Copyright © 2012 Petit Press

Copyright ePub version © 2014 iAdverti

Copyright © 2012 Zlatý fond denníka SME

All rights reserved.

Ďakujeme digitalizátorom: Viera Studeničová, Patrícia Šimonovičová, Dušan Kroliak, Jaroslav Geňo, Martin Hlinka

Tento súbor podlieha licencii \'Creative Commons Attribution-NonCommercial-NoDerivs 2.5 License\'. Viac informácii na http://zlatyfond.sme.sk/dokument/autorske-prava/

ISBN-978-80-559-0055-1

PÔVODNÁ PUBLIKÁCIA

Karol Čečotka. Sedem múdrych majstrov. Užitočné a zábavné čítanie pre slovenský ľud. Viliam Méhner. Budapešť 1905. 64 s.

Bibliografické poznámky

Sedem múdrych majstrov. Užitočné a zábavné čítanie pre slovenský ľud. 9. číslo

Vydáva Viliam Méhner. Cena 15 kr. — 30 babiek

Sedem múdrych majstrov, alebo jako odporúča Poncián, cisár rimanský, do výchovy sedem múdrym majstrom svojho syna Diokleciána, ktorý sa ku krásnym vedám a múdrosťam vyučí, a jako potom sedem razy vlečený bol na šibenicu pre nevernosť a príslovia svojej macochy, avšak vždy vyslobodený bol od smrti skrze pekné prirovnávanie sedem múdrych majstrov, a jako potom ostal mocným cisárom krajiny rimanskej.

Pekná rozprávka pre starých a mladých.

Kníhvydavateľstvo Viliama Méhnera v Budapešti, IV. okr., Egyetem-utcza č. 4

Kníhtlačiareň Alex. Nagy, Budapešť, IV., Papnövélde-utcza 8.

PRVÁ KAPITOLA

Dávno, veľmi dávno panoval jedon mocný cisár, menom Poncián, v cisárstve rimanskom; on bol veľmi múdry a opatrný, vzal si za manželku veľmi prívetivú a krásnu princeznu. Pán Boh obdaroval cisára a jeho manželku jedným krásnym chlapcom, ktorý sa Diokleciánom volal. Chlapec, keď mal sedem rokov, dobrá matka jeho do ťažkej nemoce upadla.

Keď cisárovna cítila, že nemoc jej je smrteľná a že viac lepšie nebude: dala si zavolať muža svojho cisára a povedala mu: „Milovaný pán môj, dobre vieš že ja z nemoci viacej nepovstanem; a preto som ťa dala zavolať aby si posledniu prosbu moju vyslyšať ráčil.“ Cisár na to odpovedal: „Milá žena, čokoľvek pýtať budeš, vyplním.“ — Na to povedala cisárovna: „Dobre viem, že po smrti mojej si drahý muž môj, inú, ktorá sa mu ľúbiť bude, za ženu pôjme. Preto s hlbokosti srdca môjho prosím, aby si Diokleciána, syna môjho nezveril na macochu, ale aby si ho poslal do ďalekej krajiny a zanechal ho na múdrych majstrov, ktorí by ho vycvičili v bázni Božej a v múdrosti, aby potom po smrti tvojej spravodlivý a dobrosrdcí cisár byť mohol. Cisár na to riekol: „Milá žena, prosbu tvoju vyplním.“ — Keď cisárovná ujistená bola, k stene sa obrátila a ducha svojho vypustila.

Cisár dal svoju zomretú manželku s veľkou pompou pochovať, a smútil za ňou. — Cisára jeho radcovia nemohli k tomu priviesť, aby sa znovu oženil.

Keď jednúc v noci na posteli ležal a spať nemohol, prišlo mu na rozum, čo žene svojej prisľúbil. V čas ráno, keď stal, zvolal radcov svojich a predložil im úmysel svoj; títo riekli: „Mocný cisáru! V Ríme je sedem múdrych majstrov, ktorí všetkých mudrcov sveta tohoto prevýšia v múdrosti a učenosti; odovzdaj jednomu z nich syna tvojho.

Cisár prijal radu túto a poslal vyslancov k siedmim múdrym majstrom, aby k nemu prišli. Sedem majstrov obdržiac povolanie, hneď k cisárovi cestovali, ktorý ich veľmi vďačne prijal a takto k nim hovoril: „Ctení majstri, mám jednoho syna, ktorému matka zomrela. Tohoto syna môjho chcel by som na vás zveriť, aby ho niektorý z vás vychoval a vyučil, aby v ríši mojej otcovsky a blažene panovať mohol.“

Na to povedal prvý mudrc Bancillas: „Jasnosť vaša cisárska, ja za sedem rokov tak ďaleko ho privediem v múdrosti, že toľko bude vedeť čo ja a jako moji súdruhovia.“

Potom hovoril drahý mudrc Lentulus: „Cisáre a pane! Najväčšou odplatou bude pre mňa, jestli Jasnosť vaša syna svojho na mňa sverí, a ja za šesť rokov tak ho vyučím, že bude vedeť to, čo ja.“

Tretí majster volal sa Kátó; aj tento vstal a povedal: „Jasnosť vaša cisárska, ja za päť rokov vyučím ho ku všetkej vedomosti, ktorú ja a súdruhovia moji známe.“

Na to vstal štvrtý mudrc, majster Waldach, a povedal: „Jasnosť vaša, najväčšia odmena pre mňa bude, aby Jasnosť vaša syna svojho jediného na mňa zverila a ja ho za štyri roky vyučím tak, že toľko bude vedeť, čo ja a súdruhovia moji.“

Jozefus, piaty majster, tiež preriekol: „Jasnosť vaša, ja za tri roky k všetkému ho vyučím, čo ja a súdruhovia moji vieme.“

Na to šiesty majster, Kleofáš, povstal a povedal: „Milostivý pane, už som starý, ale celý život môj obetoval som Jasnosti vašej; ja za dva roky k všetkým vedomosťam ho vyučím, ktoré my dohromady známe.“

Naposledy vstal siedmy mudrc, Joachim, a povedal: „Jasnosť vaša cisárska! Ja za jedon rok takého mudrca z nebo spravím, jaký som ja, a moji kamaráti.“

Keď cisár sedem týchto múdrych majstrov po jednom vypočúval a žiadosťam ich porozumel, takto k ním prehovoril: „Statoční majstri, vás všetkých prosím, aby ste syna môjho k sebe vzali a ho spoločne vyučovali k všetkým poriadným vedomosťam, a potrebným umeniam.“

Keď počulo týchto sedem múdrych majstrov túto zprávu cisárovu, veľmi sa radovali, a kolená i hlavu kloniac, ďakovali za toto jeho tak múdre usporiadanie. — I vzali potom Diokleciána k sebe a z veľkou parádou odprevadili ho do Rímu. Keď už blízko boli k mestu, takto hovoril múdry Kátó ku kamarátom svojim: „Ctení majstri, neveďme syna cisárovho do mesta, mestský hlučný život prekážku bude robiť mladíkovi v jeho učení. Viem ja o jednej peknej zahrade pri Ríme na vrchu sv. Martina; vystavme tam pre syna cisárovho jednu sklepenú vežu a v nej jednu peknú izbu, po ktorej stenách popíšeme všetky krásne umenia a vedomosti, aby pred očami chlapcovýma vždycky jako nejaké otvorené knihy stály.“ — Majstri prijali túto múdru radu. Sedem týchto majstrov celých sedem rokov z najväčšou usilovnosťou vyučovali mládenca tohoto; mladý Dioklecián nápadné pokroky robil vo vedomosťach.

Keď sa celých sedem rokov minulo, Kátó riekol ku kamarátom svojim: „Dobre by bolo, skúsme tohoto mladíka, či sedemročné vyučovanie naše prinieslo zodpovedajúci prospech?“ — „Veľmi dobrá je to myšlienka,“ povedali ostatní mudrci. — Múdry Kátó na to takto odpovedal: „Dokiaľ spí, položme pod každú nohu postele jeho jedon bobkový list, keď sa prebudí, buďme okolo neho. Jestli to zbadá, vtedy práca naša nebola daromná.“ — Tento plán sa všetkým ľúbil, a keď syn cisárov usnul, položili pod každú nohu postele jeho bobkový list.

Keď sa mladík prebudil, hľadel na sklepenie. Mudrci pýtali sa ho: „Povedz nám, prečo sa dívaš na sklepenie?“ — Mladík odpovedal: „Toto sa nestalo bez príčiny, lebo keď som spal, alebo sklepenie znížilo sa, alebo sa zem podo mnou zdvihla, — ja aspoň tak cítim.“

DRUHÁ KAPITOLA

Medzi tým radcovia cisára nahovárali, aby sa oženil, aby mocnárstvo rimanské tým viacej ubezpečené bolo z ohľadu dediča. — Cisár riekol: „Poneváč tak veľmi si prajete a radíte novú svatbu, dobre, učiním to, ale vyberte pre mňa princezňu.“

Radcovia po mnohých krajinách hľadali hodnú nevestu, a naposledy navrátili sa k cisárovi s múdrou a vzdelanou dcérou kráľa z Kastili, ktorú mu za manželku odporúčali. Cisár veľmi si ju zamiloval a pri boku tejto krásnej mladej ženičky zabudnul na boľasti.

Tak žili títo manželia dosť dlho, cisárovna ale ostala bezplodná, a nad tým sa veľmi smútila. — Keď počula, že cisár syna má u múdrych majstrov, vždy nad tým rozmýšľala, jako by ho skrze zlé naučenia pokaziť a zmárniť mohla. Lebo jestli by časom vlastné dietky mala, tieto by pri ňom nikdy cisárstvo nededili.

Nezadlho potom hovorila cisárovna manželovi svojmu: „Milostivý pane a manželu môj, vyslyš jednu dôvernú prosbu moju!“ — Cisár odpovedal: „Všetko ti urobím.“ — Žena včuľ povedala svoju žiadosť: „Máš jednoho syna u siedmych múdrych majstrov vo výchove; ja by ho tiež rada za syna mať chcela, a ho jako vlastné dieťa milovala. Prosím ťa teda pošli pre neho, aby sa aj ja v prítomnosti jeho radovať mohla.“ — Na to odpovedal cisár: „Veru už sedem rokov minulo, čo som ho ani ja nevidel, a preto prosbu tvoju tým radostnejšie vyplním.“

Na to poslal list siedmym múdrym majstrom, aby syna jeho k nemu na Ducha priviedli. Posol chytro zaniesol list cisárov. Keď ho prečítali, poznali z neho vôľu cisárovu, a ešte v ten večer preskúmali hviezdy, či je dobre opatrovníka domov doviesť. Hviezdy to predpovedaly, že jestli mladíka na urídený od cisára čas domov dovedú, tento sa stane obeťou smrti násilnej; jestli ho ale domov nedovedú, vtedy cisár všetkých sedem dá zoťať. Keď v zmätku tomto smutno podľa seba stáli, vyšol Dioklecián z izby a keď ich videl zrazených, pýtal sa od nich na príčinu zármutku. Jedon odpovedal na jeho otázku:

„Mladý pane, dostali sme list od otca vášho, v ktorom stojí napísané, aby sme vás pod pokutou ztratenia hlavy našej domov priviedli. My poobzerali sme stav hviezd a sme sa dozvedeli, že keď vás k otcovi domov privedieme na ustanovený čas: hneď na prvé slovo, ktoré z úst vypustíte, posmešnou smrťou zo sveta zijdete; jestli to ale neurobíme, vtedy otec váš dá nám všetkým siedmym hlavy odťať.“

Syn cisára na to povedal: „Sám obzrem hviezdy,“ a na jednej malej hviezdičke našiel poznamenané, že keď sa za sedem dní zdrží od hovorenia, tak môže svoj a aj učiteľov svojich život oslobodiť; však ale preto predsa za sedem dní jedno po druhom vedený bude k šibenici, odkiaľ jedine s veľkou ťažkosťou bude môcť, byť oslobodený. — Vidiac všetko, takto povedal siedmym múdrym majstrom:

„Milí priatelia, vás je sedem, prosím vás, aby každý z vás bol okolo mňa za deň, a skrze múdru reč svoju ma oslobodil od smrti.“

Potom Bancillas riekol: „Pane, telo moje a dušu moju dám za teba a oslobodím ťa od smrti.“

Ostatní všetci sľúbili, že pri ňom budú po jednom dni.

TRETIA KAPITOLA

Keď cisár počul, že syn jeho sa už približuje, s veľkou pompou mu oproti išiel. Jak majstri zbadali, že sa cisár k ním blíži, povedali mladíkovi, že oni idú po predku.

Syn cisárov riekol im: „Milí majstri moji, ďakujem vám za vašu dobrosrdečnosť a prosím vás, nezabúdajte na mňa v čas potreby.“ — Majstri úctive sa na to pokloniac, na koňoch po predku išli k mestu.

Za ten čas otec k nemu prišiel.

„Milý synu, buď pozdravený, dávno som ťa už nevidel; jako sa máš, jako sa ti vodilo?“ — Syn poklonil hlavu pred otcom, ale ani slova nehovoril, na čom sa otec veľmi začudoval, avšak predsa si to myslel, že majstri jeho mu to naučenie dali, aby na ceste nehovoril.

Keď sa cisárovna dozvedela o príchode mladíka, zaradovala sa v srdci svojom a sama sebe povedala: „Pôjdem a privítam ho.“ — S tým sa nádherne a skvostne obliekla a išla do trónnej sály, kde cisár so synom svojím sedel. Cisár manželku svoju posadil podľa syna, čo keď sa stalo, manželka takto hovorila manželovi: „Toto je syn tvoj?“ „Áno, toto je môj syn,“ odpovedal cisár, „ale nehovorí.“ — Povedala cisárovna: „Zver ho mne, jestli kedy hovoril, ja ho privediem k rozprávaniu.“ — „Dobre teda,“ povedal cisár, a cisárovná pojala mladíka za ruku, prosila ho, aby išiel za ňou, tento len na rozkaz otca svojho odhodlal sa s macochou svojou isť.

Cisárovna viedla mladíka do svojej izby, a posadiac ho podľa seba na kanape, povedala mu: „Milý mladíku opravdu zo srdca žiadala som si ťa videť, lebo som mnoho počúvala o tvojej kráse a dokonalosti hovoriť. Oj, milý Dioklecián, ver mi, ja som to tak usporiadala, aby otec tvoj pre teba poslal. Hovor teda, láskavý mladíku a poteš moje žiadostivé srdce s nejakým znakom ľúbosti. — Mladík mlčal. Cisárovna keď videla, že Dioklecián nechce hovoriť, pokračovala: „Oh sladký Dioklecián, ty polovička duše mojej, prečo neprehovoríš aspoň jedno slovíčko, a prečo nedáš bár jak malý znak lásky?“ Objala svojho pastorka a chcela ho božkať, on ale odvrátil tvár svoju. „Prečo sa hanbíš? Tu nás nikto nevidí a môžeme sa milovať.“ Takto hovorila podvodná a zvodlivá macocha k pastorkovi svojmu, aby ho zviedla, tento nemo povstal a chcel odísť. Keď to cisárovna zbadala, riekla: „Oh milý synu, teda predsa nechceš sa dať nakloniť k žiadosti mojej? Jestli ale máš príčinu, že nechceš ku mne hovoriť, tu je atrament a papier, napíš aspoň čo je tvoja žiadosť.“

Dioklecián vzal pero a na kúsok papieru písal nasledujúce slová: „Nech ma Pán Boh chráni od toho. Žiadosť milostivej matky mojej je tak veľmi hriešna, že vyplnenie jej pre mňa by večné nešťastie prinieslo.“

Keď cisárovna ten lístok vzala a prečítala, rozhorčila sa v srdci svojom a na všetkých údoch sa triasla od hnevu, tvár svoju nechtami doškriabala, tak že krv po nej tiekla, a keď vrchný odev zhodila so seba, veľkým hlasom začala vykrikovať: „Pomoc, pre Boha, skoro pomoc.“

Cisár počul hlas a krik manželky svojej, a bežal do izby jej, vystaviac zaprené dvere. „Čo je, drahá manželko, kto ti čo robí?“ pýtal sa cisár. — „Oh drahý manželu a pane môj, neúcta sa so mňou stala. Tento syn usiloval sa ma na hriech podviesť. Ja som žiadosť jeho zrovna odoprela, a keď som sa celou silou odťahovala, ma doškriabal a dodriapal ten zlostný chlapec. To nemôže byť syn jednoho mocnára a pre toto na mne spáchané ublíženie hoden je na šibenicu.“ — Cisár od veľkého hnevu triasol sa na celom tele, a hneď rozkázal sluhom, aby syna jeho viedli na šibenicu.

Keď to ministri a magnáti počuli, povedali: „Jasnosť vaša má len toho jednoho syna, preto nebude to dobre, keď sa len tak na chytro odpraví. Však ale jestli len musí zomreť, nech súd súdi nad ním, a jestli aj potom smrť zaslúži, výrok ten nech sa potom dľa zákonov do verejnosti vynesie.“ — Cisár porozumel významnosti reči tej a nechal syna svojho cez noc do žalára uvrhnúť.

Keď počula cisárovna, že mladík ten hneď odpravený nebol, začala nariekať. Keď večer do svojej izby išla a cisár k nej prišiel, počul manželku svoju prežalostne plakať. „Čo sa ti stalo, asnáď ťa zas niekto znepokojoval?“ pýtal sa jej cisár. Manželka s plačom odpovedala: „Jasnosť vaša mi sľúbila, že ho hneď obesia, čo aj zaslúžil; a hľa ešte žije, haňba moja nenie odmytá.“ Cisár odpovedal: „Milá manželko, buď trpezlivá; zajtrá budem súd vydržiavať nad ním a musí zomreť.“ — Cisárovna na to povedala: „Jestli ešte bude žiť, bude vždy proti mne a Jasnosť vaša tak pochodí, jako ten človek, ktorý mal v záhrade taký strom, z ktorého ovocie ťažko nemocných uzdravilo.“ — Cisár riekol: „Rozprávaj mi prosím ťa, ten príklad.“

Jeden rimanský mešťan mal peknú zahradu, a v nej jeden obzvláštny strom, ktorý každý rok zarodil, a ovocie toto malo tú vlastnosť, že ktorý nemocný z neho jedol, hneď ozdravel. Jedon deň zbadal, že z pňa stromu toho aj iný malý stromček vyhnal. — Hneď zavolal zahradníka a povedal mu: „Drahý sluha, opatruj tento stromček. — Zahradník odpovedal: „Budem ho opatrovať, dobrý pane.“

O krátky čas zase išiel ten mešťan do zahrady a obzrel ten malý stromčok, a zbadal, že on ešte posavád nič nepodrástol. Zahradník odpovedal: „Ten starý veľký strom odoberá mu poživujúcu silu a preto nemôže riasť ten stromček.“ „Tedy musí sa vyťať ten starý strom,“ povedal mešťan, a strom vyťali. Mladý strom o krátky čas vyhynul po starom bez toho, že by bol nejaký osoh doniesol. Keď toto chudáci nezdraví počuli, nariekali nad starým stromom a preklínali tých, ktorí ho zničili.

Cisárovna dokonajúc reč svoju ešte k tomu dodala: „Porozumela Jasnosť vaša tomu, čo som povedala?“ — „Áno,“ — odpovedal cisár. — Cisárovna pokračovala: „Dobre, včuľ teda lepšie vysvetlím to Jasnosti vašej. Ten starý vznešený strom predstavuje Jasnosť vašu, lebo Jasnosť vaša je opravdový podporovateľ vdov, sirôt a nezdravých. Ten malý stromček pri pni stromu starého je syn Jasnosti vašej, ktorý znáhla bujno vyriastnúc, usiluje sa moc vašu odlámať, aby on sám mohol Jasnosť vašu s posmechom s cesty odstrániť. — Preto radím no nechať odpraviť. Cisár na to odpovedal: „Veľmi múdru radu si mi dala, manželka moja, chlapec ten zajtra hanebnou smrťou zo sveta zhladený bude.“

Koniec ukážky

Table of Contents

Title Page

Pôvodná publikácia

Prvá kapitola

Druhá kapitola

Tretia kapitola