Přeložila:

RENATA HEITELOVÁ

Whitney G.: Trhni si, Ethane

Vydání první

Copyright © 2018 by Whitney G.

Published by arrangement with Brower Literary & Management.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2436. publikaci

Přeloženo z anglických originálů Forget you, Ethan a Forget you, Rachel.

Český překlad © Renata Heitelová

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Daniela Čermáková

Cover designed by Najla Qambers of Najla Qambers Designs

Obálka Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1596-6 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1597-3 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

WHITNEY G.

Trhni si, Ethane

Pro nás, kteří jsme vyrůstali v době, kdy nestačilo jen kliknout na tlačítko, aby se někdo stal naším přítelem, kdy internet fungoval jen přes telefonní připojení a kdy jsme si mysleli, že to tak bude vždycky…

PROLOG

Rachel

První dopis, co jsem kdy napsala, jsem poslala spolužákovi v první třídě. Jmenoval se Nate Cloud, a dokonce i v šesti letech jsem do něj (a jeho světle modrých kalhot s laclem) byla úplný blázen. Slova napsaná světle zelenou pastelkou byla prostá: „Máš mě rád? Zakroužkuj ano, nebo ne.“

Ten blbec zakroužkoval ne.

Druhý dopis jsem napsala spolužačce na knihovní hodině. Jmenovala se Ashley Donovanová. Zoufale jsem se chtěla stát její nejlepší kamarádkou. Napsala jsem celé tři řádky, kde jsem uvedla všechno, co jsme měly společné – všechno to, co z nás mělo udělat ty nejdokonalejší kamarádky (růžové gumové sandály, Barbiin Dům snů a sbírka zářivých plyšáků). Napsala jsem jí to na papír z notesu a poslední otázka zněla: „Budeš, prosím, moje nejlepší kamarádka? Zakroužkuj ano, nebo ano.“

Nezakroužkovala ani jedno.

Vytvořila si vlastní možnost: NE.

Přetrpěla jsem první a druhou třídou se zlomeným srdcem a bez kamarádů, ostatní dopisy jsem si proto nechala pro sebe.

Dokud jsem se neseznámila s klukem, který bydlel v naší úplně nové ulici a stal se mým prvním nejlepším kamarádem.

Na celé tři vteřiny.

Byl to ten nejhorší člověk, jakého jsem v životě poznala, a ve chvíli, kdy pronesl jakýsi debilní citát „Přátele si držte nablízku, nepřátele ještě blíž“, shodil mě z kola a skopl na zem, jsem byla přesvědčená, že slovo „přítel“ nebude nikdy patřit do mého slovníku.

Tedy až do okamžiku, než se stal první osobou v mém životě, která mi kdy odepsala.

Ne jednou.

Ne dvakrát.

Pokaždé.

Přestože jsme jeden druhého nenáviděli až do morku kostí a nikdy jsme spolu nevydrželi déle než dvacet minut, vždycky jsme si odepisovali.

TENKRÁT: V sedmi a půl letech

Ethan

Přísahal bych, že dítě našich sousedů mělo být kluk…

To mi aspoň rodiče říkali, když se dům v naší ulici konečně prodal. Povídali: „Ach, vypadají jako taková milá rodina! Dokonce mají syna, se kterým se můžeš seznámit. To bude báječné, že?“

Bylo by to velice báječné, protože všechny rodiny v naší ulici měly pitomé holky. Ani jedna z těch holek mě neměla ráda a já jsem na oplátku neměl rád je.

Takže když táta dnes přišel do mého pokoje a pobídl mě, abych se oblékl, protože se půjdeme seznámit se sousedy, šokovalo mě, když mi vzal akční figurky a vrátil je na noční stolek.

„To si neber,“ řekl. „Rachel asi tohle nebude chtít vidět.“

„Rachel? Kdo je Rachel?“ zeptal jsem se.

„Tvoje nová sousedka v naší ulici.“ Usmál se tak prostě, jako by těch pár slov nezničilo veškeré moje naděje, že budu mít konečně v téhle ulici kamaráda. Už tak bylo na nic, že jsme bydleli na předměstí a trvalo půl hodiny dostat se někam, kde bylo kino nebo skate park. Ale teď se do posledního domu v našem bloku nastěhovalo to nejhorší na světě: holka. Už zase.

Zasténal jsem, strčil si do batohu sluchátka a CD přehrávač – připravený přestat vnímat hned, jakmile si rodiče začnou povídat o nudných blbostech. Sešel jsem do přízemí a popadl z kuchyňské linky mámin obvyklý dort „na přivítání sousedů“. Následoval jsem ji a tátu ze dveří a dál po chodníku. Obrátil jsem oči v sloup, když jsem uviděl Cramerovic dvojčata, která si hrála před svým domem.

„Dobrý den, pane a paní Wyattovi!“ Holky zamávaly. „Ahoj, Ethane!“

„Nemávejte na mě,“ řekl jsem.

„Ethane…“ Máma na mě přimhouřila oči. „Chovej se mile.“

„Ahoj, Claro, ahoj, Joan.“ Přinutil jsem se k úsměvu. Sotva se ke mně máma otočila zády, obě holky mi ukázaly prostředník. S radostí jsem jim to oplatil.

Uch.

Když jsme dorazili k novým sousedům, ze dveří vyšla rusovlasá žena a její manžel a usmáli se na nás.

„Páni! Nečekala jsem, že nám opravdu upečete dort!“ Sousedka vypadala překvapeně. „Už je to dlouho, co jsem jedla něco domácího.“

Koupila to v obchodě. Není to domácí.

Když nás pozvali dovnitř, doufal jsem, že jejich obvyklý hovor s novými sousedy nebude trvat tak dlouho jako vždycky. S každou novou rodinou pokaždé mluvili přesně o tom samém. Jsou zdejší školy tak dobré, jak se říká? Co děti tady kolem dělají, aby se zabavily? Nebylo by milé, kdyby se naše děti skamarádily?

„Hej, podívejme se na tebe!“ Sousedka se ke mně sklonila. „Zamávala jsem na tebe před pár dny, když sis hrál na dvoře, ale asi jsi mě neviděl. Jsem paní Dawsonová. Jak se jmenuješ ty?“

„Ethan Wyatt,“ odpověděl jsem.

„No, Ethane, máme dceru Rachel, která je asi v tvém věku. Nech mě hádat. Je ti sedm, že jo?“

„Sedm a půl.“

„Ona říká totéž.“ Zasmála se a ukázala ke schodišti. „Co kdyby ses jí šel představit, zatímco tvým rodičům naliju sklenici vína? Je to první pokoj nalevo.“

„Ne, to není třeba.“ Pokrčil jsem rameny. „Nechci se seznámit s další holkou. Už takových znám dost.“

„Ethane Waytte,“ varovala mě tiše máma. „Jdi pozdravit Rachel, hned.“

Protočil jsem panenky a loudavým krokem vyšel schodiště. Zastavil jsem se, když jsem na chodbě uviděl plakáty. Samí superhrdinové a herci. Superhrdinové a herci, které jsem měl rád.

Možná má Rachel nakonec bráchu.

Zaklepal jsem na Spidermana, který byl nalepený na dveřích. Otevřela mi holka s křivou ofinou a ošklivými pihami.

„Máma říkala, že jsi pěkný kluk.“ Založila si paže. „To mi teda lhala.“

„Ty máš co mluvit,“ odfrkl jsem si. „Vypadáš jako Pipi Dlouhá punčocha, která si sama opidlala vlasy tupou břitvou.“

„Taky že jsem si je opidlala sama.“ Přimhouřila na mě oči. „A použila jsem břitvu.“

Zamračil jsem se na ni a ona se zamračila na mě.

Napadlo mě, že bych jí něco shodil na zem nebo do ní strčil, aby spadla. Tak bych jí ukázal, kdo je v téhle ulici pánem, jenže mě na její zdi zaujal plakát Jurského parku. Pod ním na komodě stála sbírka akčních figurek ze Star Wars a velká hromada komiksů.

„Máš staršího bráchu?“ Zapomněl jsem, proč jsem se na ni zlobil. „Proto tu máš všechny ty věci?“

„Ne, to je všechno moje.“ Svalila se na postel. „Všechny holky v mojí staré škole si myslely, že jsem divná, ale mně je to fuk. Superhrdinové jsou vždycky lepší než Barbie. Ty máš sestru?“

„Ne, jsem jedináček.“

„Já taky.“ Prohlídla si mě a pak vydechla. „Je tohle dobrá čtvrť?“

„Je tady nuda,“ odpověděl jsem a přistoupil k její druhé sbírce komiksů. „Ale nebudeš mít problém si tady najít kamarádky. V každé rodině v tomhle bloku i v tom vedlejším mají holky.“

„Všimla jsem si,“ zasténala. „Včera jsem potkala nějaká dvojčata. Ty holky mě pozvaly, ať k nim o víkendu přijdu na čaj a zkoušet si oblečení.“

„Vidíš? Než se naděješ, Cramerovic dvojčata budou tvoje nejlepší kamarádky.“

„Nesnáším zkoušení oblečení.“ Nakrčila nos. „A nesnáším taky čaj. Prostě budu dělat, že jsem nemocná.“

Usmál jsem se. Možná Rachel není tak špatná. Sice je to pořád holka, ale možná je fajn holka. Zatím.

„Rád jsem tě poznal, Rachel.“ Zamířil jsem ke dveřím, protože jsem uslyšel mámu, jak na mě volá.

„Počkej.“ Ukázala na moje sluchátka. „Co posloucháš?“

„Dobrou muziku. Věř mi, vím jistě, že o tom nic nevíš.“

„Tak mě vyzkoušej.“ Hodila mi krabičku cédéček, proto jsem vytáhl z batohu svou složku s cédéčky a hodil ji Rachel. Procházel jsem její disky a valil oči, když jsem četl jména umělců. Až na pár hrozných popových skupin poslouchala skoro stejné zpěváky a kapely jako já.

„No, nemáš špatnej vkus.“ Vrátila mi cédéčka a já jí vrátil ta její. „A víš, ty taky nejsi tak špatnej. Dovolí ti rodiče internet?“

„Jo a ne,“ přiznal jsem. „Rodiče vždycky kontrolují počítač, než mě k němu pustí, a potom taky, takže ho moc nepoužívám.“

„Aha, dobrá…“ Vytáhla poznámkový lístek a napsala na něj celé svoje jméno a adresu. „Stejně radši píšu dopisy.“

„Chceš, abych ti napsal dopis a poslal ti ho, když bydlím ve stejný ulici?“

„Proč ne?“

„Protože bydlíš přímo v týhle ulici,“ řekl jsem a zasmál se. „Jsem pořád venku. Prostě za mnou přijď, jestli tě rodiče pustí. Navíc podle toho, jak vypadá tvoje nástěnka, neumíš ani pořádně psát. Slovo ,zapomněl‘ se píše s ,mně‘, a ne s ,mě‘. Bylo by ode mě zjevně nefér, abych od tebe očekával ucházející dopis, jestli neumíš napsat správně ani takový jednoduchý slovo.“

„Uch.“ Protočila panenky. „Fajn, jak chceš.“

„Fajn.“ Vyšel jsem na chodbu, ale než jsem mohl položit nohu na první schod, ucítil jsem, že mě tlačí rukama do zad. Cítil jsem, jak do mě strká, a než jsem se vzpamatoval, už jsem padal ze schodů. Tvrdě.

Co to, k čertu…

Když jsem dopadl na podlahu, zadržel jsem výkřik a zadíval se nahoru, protože jsem nechápal, proč to udělala, ona si však jen založila ruce.

„Rozmyslela jsem si to,“ prohlásila. „Nemám tě ráda a nechci být tvoje kamarádka. Kromě toho se slovo ,zapomněl‘ píše přesně tak, jak to mám, takže by sis možná měl nechat prohlídnout oči nebo se naučit číst. A máš to, Ethane.“

„Já taky nechci být tvůj kamarád.“ Zlostně jsem se na ni zadíval a vstal s vědomím, že jsem nikdy neměl věřit pitomé holce. „Trhni si, Rachel.“

1. SKLADBA: This Is Why We Can’t Have Nice Things (4:00)

Ethan

Současnost

Pořád nenávidím Rachel Dawsonovou…

Prohlédl jsem si nejnovější dopis, který mi poslala ze studijního programu „Semestr na moři“, a pořád jsem se nedokázal přinutit k tomu, abych jí odepsal. Od obdržení posledního dopisu uběhly už tři měsíce a krev se ve mně vařila, jako bych četl její slova poprvé.

Milý Ethane,

vím docela jistě, že tě tvoje holka podvádí. Jako že tomu odpovídají všechna ZNAMENÍ a viděla jsem je už před osmi dopisy. Jako osoba, která tě upřímně ráda vidí trpět, nemůžu říct, že z toho mám radost. (Ovšem jenom proto, že nesnáším podvodníky. Kdybys byl rozhozený kvůli něčemu jinému, vysmála bych se ti.)

Možná na ni prostě nedělají dojem všechny ty pocty, které mi pořád tak rád předhazuješ. Například to, žes byl na střední tři roky za sebou Pan Oblíbený. (Stále věřím, že jsi tu volební urnu vycpal sám. Navíc to bylo už na střední. Je čas nechat to být.) Nebo to, že jezdíš klasickým modrým kabrioletem. (Co to má vůbec s něčím společného? Jako kdykoli?) A taky to, že údajně „vládneš kampusu Saltbeachské univerzity“. (Jsem na téhle lodi tři roky, a ani jeden ze studentů, který je tu na jeden semestr, netuší, kdo jsi, když se ho zeptám. Ani jeden.)

Děkuju ti za nevyžádanou radu o MÝCH klucích, ale vzhledem k tomu, že vím, kolik to dá práce, aby vztah fungoval, nepotřebuju ji.

Trhni si.

Rachel

P. S. Možná nejsi v sexu tak dobrý, jak sis myslel? (Asi to bude tím. Mohla bych ti k tomu tématu poslat pár knih „Jak na to“, jestli máš zájem. Dej mi vědět!)

Přečetl jsem si její dopis naposledy a zastrčil ho do příruční přihrádky v autě. Potom jsem se zadíval do oken své přítelkyně – stál jsem tu už druhou hodinu – a pozoroval ji, jak si to rozdává s jedním z mých nejlepších kamarádů.

Měl jsem ji právě teď překvapit dárkem k „čtyřměsíčnímu výročí“, protože se o tom celý týden „nenápadně“ zmiňovala, jenže po tom, co jsem ji viděl, jak do sebe nechá přirážet někoho jiného, vrátím všechno do obchodu hned, jakmile jí dám kopačky. Tedy dneska.

Nemůžu uvěřit, že měla Rachel v tomhle pravdu.

Nechtěl jsem čekat, až skončí. Vystoupil jsem z auta a došel ke dveřím. Použil jsem klíč, který mi před pár měsíci dala, ten s nápisem „Ethan a Lisa navždy“, a vešel do obýváku.

„Aaach, bože!“ zasténala. „Jooo, bože!“

„Jo?“ Můj kamarád Brody ji plácl po zadku. „Tohle si ti líbí?“

„Jo, v týhle pozici to miluje,“ odpověděl jsem a on okamžitě ztuhl. Vytřeštil oči a Lise vyprchala z tváře všechna barva.

Brody se z ní vytáhl a rychle poodešel. Potom na mě v šoku několik vteřin zíral, než popadl džíny a odběhl do koupelny.

Lisa přede mnou stála, celá nahá a rudá. Dívala se mi do očí a přešla k pohovce.

Kousla se do rtu a působila, jako že přemýšlí, co má říct.

„Ahoj, Ethane,“ pronesla nakonec. „Vím, že tohle vypadá opravdu špatně, ale můžu ti to vysvětlit.“

Mlčel jsem a ona zatím sbírala svoje oblečení.

„Zaprvý, mohl by ses na mě přestat tak dívat?“ Přetáhla si přes hlavu podprsenku. „Prosím?“

Nepohnul jsem se. Pozoroval jsem ji, zatímco bojovala se zbytkem oblečení. Modrými džínami, vybledlým tričkem a mojí školní mikinou ze střední.

„Vypadáš teď jako zombie, nebo něco takovýho,“ poznamenala. „Od chvíle, co jsi sem vešel, jsi na mě nepromluvil. Aspoň mi dej najevo, co si myslíš, ať vím, kde začít.“

Brody vyšel z koupelny, pohlédl na nás dva, popadl svou bundu a došel ke mně. „Mezi náma dvěma je to pořád oukej, že jo?“ Napřáhl ke mně ruku, abych si s ním potřásl. Stálo mě spoustu vůle, abych ho nesrazil k zemi a neskopal do kuličky.

„Takže není?“ zeptal se. „Neříkej mi, že seš ochotnej spláchnout roky kamarádství do hajzlu kvůli takový volovině?“

„To záleží na tom,“ odpověděl jsem konečně, „jestli takovou volovinou myslíš to, že jsem seděl v autě na příjezdový cestě a dvě hodiny tě pozoroval, jak šukáš moji holku?“

Zbledl a Lisa si asi posté upravila tričko.

„Vím, že to vypadá odporně,“ ztišil hlas, „ale kámoši maj před holkama přednost, člověče. To ona mi zavolala, ať sem přijdu. Odmítl jsem, jenže byla neodbytná, a pak řekla –“

„Kliď se mi z očí.“ Zamračil jsem se na něj. „Hned.“

Tvářil se, jako by chtěl ještě něco dodat, ale neudělal to. Na pár vteřin se zadíval přes rameno na Lisu, než nás dva nechal o samotě. Jakmile se zabouchly dveře, Lisa začala přecházet sem a tam.

„Mrzí mě to, brouku,“ řekla s tím nejlepším pokerovým výrazem. „Byla to ode mě hloupost, a kdybych to mohla vzít zpátky, udělala bych to.“

„Co z toho?“ Zaťukal jsem prsty do skříňky. „Na tomhle je víc věcí špatně.“

„Ale no tak, Ethane!“ vykřikla a přistoupila blíž. „Tohle byla obrovská chyba, a kdybych věděla, že se dneska vracíš do města…“

„Udělala bys to včera?“

„Ne,“ povzdychla si. „Omlouvám se, jasný? Nevím, jak jinak chceš, abych to řekla. Bylo mi smutno a toužila jsem po sexu, a protože jsi tu nebyl delší dobu, tak jsem se asi nechala unýst.“

„Byl jsem pryč dva dny. DVA DNY.“

„No, vzhledem k tomu, že to, co spolu máme, je skutečný, vím jistě, že to překonáme. Pořád k tobě něco cítím a vím, že ty cítíš něco ke mně.“ Mlela pantem závratnou rychlostí a já jsem si nemohl pomoct – přestal jsem ji poslouchat a jenom na ni zíral.

Rusovlasá, zelenooká Lisa je rozhodně jedna z nejkrásnějších holek v kampusu a je si toho dobře vědoma. Nedokáže si pomoct – flirtuje se všemi kluky kolem. I když jsem to akceptoval jako jednu z jejích nejhorších chyb, sexem s mým nejlepším kamarádem (no, už bývalým kamarádem) rozhodně překročila všechny meze.

V duchu jsem si přehrával posledních pár měsíců našeho otřepaného vztahu – všechny její nové pláče a nářky, všechny její falešné sliby a lži.

„Hej, s Brodym se jdeme společně učit.“ „Ne, nedělej si starosti, Brody mě hodí domů.“ „Ach, brouku, od toho je tu tvůj kámoš Brody.“

„Myslím, že se přes do dostaneme, když si trochu promluvíme.“ Ještě pořád žvanila. „Tohle mezi náma nemusí znamenat konec.“

„Je mezi náma konec.“ Sundal jsem ze svazku klíčů ten její a odložil ho. V jejím pokoji bylo několik mých věcí, upřímně se však bez nich radši obejdu, než abych ji musel dál poslouchat.

Naposledy jsem si ji prohlédl a chtěl říct nějaká poslední slova na rozloučenou, protože „Jdi do hajzlu“ mi pro ni znělo moc dobře, už jsem s ní však skoncoval. Otočil jsem se, odešel a zamířil dolů ze schodů.

Konec ukázky

Table of Contents

copyright

titul

Věnování

PROLOG

TENKRÁT: V sedmi a půl letech

1. SKLADBA: This Is Why We Can’t Have Nice Things (4:00)