Přeložila:

ZUZANA ĽALÍKOVÁ

Krista & Becca Ritchie: Políbit nebe

Vydání první

Copyright © 2014 by Krista & Becca Ritchie

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2021 jako svou 2438. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Kiss the Sky vydaného v roce 2014

Český překlad © 2021 Zuzana Ľalíková

Odpovědná redaktorka Renata Heitelová

Korektorka Marie Kejvalová

Cover image © iStock

Cover Design by Twin Cove Designs

Přebal a vazba Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-1602-4 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-1603-1 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2021

Krista & Becca

Ritchie

Políbit nebe

Calloway Sisters (1)

[ Prolog ]

Connor Cobalt

„Chceš poznat, o čem je skutečný život, kluku?“ zeptal se mě kdysi jeden muž. „Nejdřív musíš poznat sám sebe.“ Potom se na zadním schodišti pětihvězdičkového hotelu napil alkoholu z láhve schované v papírovém pytlíku. Zrovna jsem vyšel ven. Potřeboval jsem na vzduch, protože uvnitř v kongresovém sálu se sice konala oslava mých desátých narozenin, všem hostům však bylo od pětatřiceti výš. Nepřišlo ani jedno dítě mého věku.

Měl jsem na sobě oblek, který byl na mou předpubertální postavu příliš těsný, a snažil jsem se nemyslet na to, že uvnitř moje máma s vypouklým břichem debatuje s obchodními partnery. I těhotná dokázala ovládat všechny přítomné pomocí jen několika mála slov a se stoicismem, který jsem si taktéž osvojil.

„Vím, kdo jsem,“ odpověděl jsem mu. Jsem Connor Cobalt, kluk, který dělá vždycky všechno správně. Kluk, který moc dobře ví, kdy mlčet a kdy mluvit. Kousal jsem se do jazyka, až mi krvácel.

Sjel pohledem můj oblek a odfrkl si. „Nejseš nic. Jenom cvičenej opičák, kluku. Chceš být jako ti chlapi tam uvnitř.“ Kývl ke dveřím za sebou. Pak se ke mně naklonil, jako by mi chtěl pošeptat tajemství, a pach vodky mě málem srazil k zemi. Přesto jsem věděl, co mi odpoví. „Tak musíš být lepší než oni.“

Tu radu starého opilce jsem si zapamatoval lépe než cokoli, co mi kdy pověděl můj otec. O dva roky později si mě matka posadila v salonu v rodinném domě, aby mi oznámila novinu, kterou jsem si s touto vzpomínkou navždycky spojil. Která mě osudově ovlivnila.

Víte, život se dá rozdělit na roky a měsíce, vzpomínky a přelétavé okamžiky. V mém životě nastaly tři okamžiky, které mě formovaly.

První, když mi bylo dvanáct let. Prázdniny jsem trávil ve Faustově internátní škole pro mladé chlapce, avšak o jednom víkendu jsem vyrazil navštívit matku v jejím domě na předměstí Filadelfie.

Tehdy se rozhodla, že mi to oznámí. Datum předem nevybírala, vůbec to neplánovala, nechtěla z toho dělat něco důležitého, když tomu sama význam nepřikládala. Oznámila mi tu novinu, jako by dala svému zaměstnanci výpověď. Krátce a konstruktivně.

„Tvůj otec a já jsme se rozvedli.“

Rozvedli. Minulý čas. Vůbec jsem si nevšiml, že někdy v průběhu doby nastala v mém životě dramatická změna. Naprosto mě to minulo, protože moje matka byla přesvědčená, že to není vůbec nic důležitého. Přesvědčila o tom i mě.

Jejich odloučení proběhlo v přátelském duchu. Odcizili se. Katarina Cobaltová mě do svého života nikdy nevpustila na sto procent. Nikomu nikdy neukázala víc, než sama chtěla. Tehdy jsem se to také naučil. Naučil jsem se, jak být silný a nelidský zároveň.

S otcem Jimem Elsonem jsem přerušil kontakt. Nijak jsem s ním netoužil v našem vztahu pokračovat. Věřil jsem, že pravda bolí, jen pokud jí to dovolím, a přesvědčil jsem sám sebe, že to nejsou nic víc než pouhá fakta. A tak jsem šel v životě dál.

Druhý okamžik nastal, když mi bylo šestnáct. V potemnělé studovně Faustovy školy naplněné kouřem si dva studenti vyššího ročníku prohlédli řadu deseti kluků a před každým zájemcem se na chvíli zastavili.

Připojit se k tajné společnosti bylo v podstatě totéž jako nastoupit do lakrosového družstva. My, mladíci v elegantních kalhotách, blejzrech a kravatách, jsme měli jednoho dne procházet chodbami Harvardu a Yaleu a pořád dokola opakovat tytéž chyby.

Každému klukovi položili stejnou otázku, na kterou všichni tázaní odpověděli podřízeným ano, a nato dostali rozkázáno, aby padli na kolena. Poté se oba starší kluci přesunuli k dalšímu zájemci.

Když se zastavili přede mnou, docela se mi podařilo nedat nic najevo. Především jsem se snažil potlačit neodbytný arogantní úsměv. Působili na mě jak dvě opice, které se buší do hrudi a žádají banán. U mě ale narazili – svůj banán jsem nehodlal dát jen tak někomu. Každý výnos musí převyšovat náklady.

„Connore Cobalte,“ oslovil mě blonďák s úlisným pohledem. „Vykouříš mi ptáka?“

Tou otázkou zkoušeli, jak jsme ochotní poslouchat rozkazy. A po pravdě jsem vůbec netušil, jak daleko jsou ochotní zajít, jenom aby se o tom přesvědčili.

Co tím získám?

Odměnou bude členství v uzavřené společnosti. Byl jsem přesvědčený, že toho dosáhnu i jiným způsobem. Vždycky vidím cestu tam, kde ji jiní nejsou schopní spatřit.

„Podle mě to máš obráceně,“ odpověděl jsem a tentokrát se už pousmál. „To ty bys měl vykouřit mně. Určitě by sis to užil víc.“

Zájemci se rozesmáli. Blonďák ke mně přistoupil, až se nosem skoro dotkl mého. „Co jsi to řekl?“

„Mám za to, že jsem se vyjádřil naprosto jasně.“ Dával mi druhou možnost se mu poklonit. Kdybych se ale chtěl nechat řídit bandou testosteronem ovládaných opic, přihlásil bych se k fotbalistům.

„Nevyjádřil.“

„Tak to podám jinak.“ Naklonil jsem se k němu. Ze všech pórů mého těla sálalo sebevědomí. Otřel jsem se mu rty o ucho. Líbilo se mu to víc, než sám čekal. „Vykuř. Mi. Ptáka.“

Celý rudý mě od sebe odstrčil a já povytáhl obočí.

„Nějaký problém?“ zeptal jsem se ho.

„Seš gay, Cobalte?“

„Miluju jenom sám sebe. Takže v tomhle smyslu asi ano. A přesto ti nic kouřit nebudu.“ S těmi slovy jsem se k tajné společnosti otočil zády.

Připojilo se ke mně osm z deseti zájemců o členství.

Třetí okamžik nastal, když mi bylo devatenáct. Studoval jsem na prestižní Pensylvánské univerzitě.

Proběhl jsem studentské centrum a před dívčími toaletami zpomalil do rychlého kroku. Otevřel jsem dveře. Uvnitř si mokrými papírovými utěrkami snažila smýt skvrnu hnědovláska v konzervativních modrých šatech a lodičkách na deseticentimetrových podpatcích s očima zarudlýma vztekem a úzkostí.

Když mě spatřila vcházet, veškerý nashromážděný vztek si vybila přímo na mně. „Tohle jsou dámské toalety, Richarde.“ Oslovila mě mým skutečným křestním jménem a pokusila se po mně mrštit papírovou utěrku. Ta se však ochable snesla k zemi.

Já jí na šaty plechovku třešňového fizzu nevylil. V očích Rose Callowayové jsem však tím útočníkem klidně být mohl. Potkávali jsme se každý rok, kdy moje internátní škola soutěžila s její přípravnou akademií na Modelu Organizace spojených národů a ve společnostech pro nadané studenty.

Dnes jsem měl být jejím studentským vyslancem – měl jsem jí ukázat kampus a poté ji zavést na pohovor s proděkanem, který měl rozhodnout, zda ji přijme do programu pro nadané.

„To vím,“ prohodil jsem. Největší starosti mi dělal stav jejích šatů. Dokonce se pevně chytila okraje umyvadla, jako by se jí chtělo řvát.

„Já tu Caroline zabiju. Vytrhám jí vlasy jeden po druhém a pak jí ukradnu všechno oblečení.“

To její přemrštěné zveličování mi pokaždé připomnělo jeden drb, který koloval po Faustově škole. Prý během zdravovědy na Daltonově akademii, kde studovala, jednou vzala svoji panenku a probodla ji nůžkami. Někdo další zmínil, že na čelo panenky napsala vzkaz a podala ji své profesorce. Vzkaz zněl: Nebudu pečovat o neživý předmět, pokud to nebudou dělat i kluci.

Lidé měli za to, že je šílená – ve stylu „uchvátím tvoji duši“, jak to u geniálních lidí občas bývá.

Naprosto mě fascinovala.

„Rose –“

Třískla dlaněmi o desku. „Vylila na mě limonádu. Byla bych radši, kdyby mi jednu vrazila. Na to mám aspoň make-up.“

„Napadá mě řešení.“

Zvedla ruku. „V téhle umývárně nemá ego co dělat.“

„Tak co tu sakra pohledáváš ty?“ opáčil jsem a naklonil hlavu.

Zpražila mě pohledem a já k ní přistoupil, abych jí pomohl. Vztekle mě strčila do hrudi.

Ani jsem se nehnul. „To bylo trochu dětinské i na tebe.“

„Tohle je sabotáž,“ prohlásila s planoucíma očima a ukázala na mě prstem. „Akademické obžerství. Nesnáším podvodníky a ona mě podvodem vyšachovala z Pennu.“

„Už tě přijali,“ připomněl jsem jí.

„Ty bys snad nastoupil na univerzitu, která by tě nepřijala do programu pro nadané?“

Mlčel jsem. Odpověď znala.

„Přesně tak.“

Vyhodil jsem mokré utěrky do odpadkového koše. Obezřetně mě sledovala, a když pochopila, co dělám, začala se uvolňovat. Pak jsem si svlékl červený blejzr.

„Co to děláš?“ zeptala se.

„Pomáhám ti.“

Zavrtěla hlavou. „Nechci ti být nic dlužná.“ Znovu na mě ukázala prstem a ucouvla. „Vím, jak to u tebe chodí. Chápu to. Něco pro studenty uděláš a oni ti to musí nějakým zvráceným způsobem oplatit.“ Náklady. Výnosy. Dohody. Základy, na kterých jsem si vybudoval život.

„Lidi nepasu.“ Podal jsem jí svůj blejzr. „Nebudeš mi kvůli tomu zavázaná. Nečekám nic na oplátku. Vezmi si to.“

Jenom dál vrtěla hlavou.

Nechal jsem ruku klesnout. „Co je?“

„Proč se ke Caroline chováš takhle?“ vyhrkla.

Věděl jsem, co tou otázkou myslí. Slyšel jsem v ní, na co se skutečně ptá: Proč se ti líbí? Caroline je typická dívka z bohaté rodiny patřící ke společenské smetánce. Pokaždé na mě upírala ten svůj dravčí pohled a mlčky se ptala: K čemu mi budeš? Provdám se za tebe a seberu ti všechny peníze?

Rose Callowayová je však jiná. Na úrovni, ale ne holka ze sesterstva. Oficiálně geniální. Ne však týmová hráčka. Bez problémů vás začne nenávidět. Proti lásce však není.

Představovala složitou rovnici, která nepotřebovala vyřešit.

Na odpověď jsem ani neměl čas. Tak rychle se do mě podrážděná Rose pustila. Dala si ruce v bok a napodobila moje dnešní slova. „Umíš slušně rajtovat, Caroline. Viděl jsem tě minulý týden na jezdecké soutěži. Jak se má tvoje matka?“

„Byl jsem jen zdvořilý.“

„K jistým lidem se chováš jinak,“ pověděla mi. „Znám tě z akademických konferencí už dost dlouho a poznám to. Přistupuješ k ostatním jinak než ke mně. Jak můžu vědět, jaký je Connor Cobalt doopravdy?“

To se nikdy nedozvíš. „S tebou jsem tak opravdový, jak to jenom jde.“

„To je kec,“ odsekla.

„Nemůžu být jako ty,“ pověděl jsem jí. „Ty dokážeš lidi vraždit pohledem. Bojí se k tobě přiblížit, Rose. A to je problém.“

„Aspoň vím, kdo jsem.“

Nějak nás to k sobě vždycky táhlo. Tyčím se nad ní. Jsem vyšší než většina mužů a stavěný jako sportovec. Nikdy se nehrbím. Nikdy neustupuju. Svoji výšku nosím s hrdostí.

Zvedla bradu, aby se mi postavila. Vždycky jsem ji přiměl k tomu, aby byla co nejlepší.

„Moc dobře vím, kdo jsem,“ odpověděl jsem naprosto sebejistě. „Tebe, Rose, ovšem znervózňuje, že netušíš, co to znamená. Jaký muž jsem.“ Přistoupil jsem až k ní a Rose ztuhla. „Jestli lidi při pohledu na mě vidí jenom moje problémy, jsem jim k ničemu. A tak jim ukazuju jenom to, co chtějí vidět. Dokážu být tím, koho potřebují.“ Znovu jsem zvedl svůj blejzr. „A ty teď sakra potřebuješ moje sako.“

Zdráhavě si blejzr vzala, avšak zaváhala.

„Nedokážu být jako ty,“ pověděla mi. „Neumím svoje city potlačit. Nechápu, jak to dokážeš.“

„Praxe.“

Na jeden dlouhý okamžik jsme se na sebe podívali. Pojilo nás toho tolik, že jsem nebyl připravený to všechno v tu chvíli odkrýt. Nebyl jsem připravený na vážný rozhovor, k němuž by mě přiměla.

Rose Callowayová mě nesnášela kvůli tomu, kým jsem byl – klukem, který chce dosáhnout na vrchol. Ironií je, že ona chtěla totéž. Jen pro to nebyla ochotná udělat tolik, co já.

Oblékla si můj blejzr, který na ní zůstal viset.

„Jakou svoji stránku mi ukážeš?“ zeptala se.

„Tu nejlepší.“

Obrátila oči v sloup. „Jestli nemáš nic pořádného, co bys mi řekl, Richarde, proč bychom spolu vůbec měli mluvit?“

Nedokázal jsem ze sebe dostat odpověď, kterou chtěla slyšet. Celé roky jsem kolem sebe budoval bariéry a obranné zdi. Dokázal bych se o ženu postarat lépe než kterýkoli jiný muž. Moje matka mě však nikdy nenaučila milovat. Naučila mě cizí jazyky, historii a vše o akciích. Udělala ze mě inteligentního člověka.

Člověka zaměřeného na logiku a fakta.

Věděl jsem, co je sex. Co je náklonnost. Ale láska? Láska pro mě byla vždy jen koncept postrádající logiku, něco stejně fiktivního jako bible, jak by řekla Katarina Cobaltová. Jako malý jsem si myslel, že láska je věc z pohádek, stejně jako čarodějnice a netvoři. Ve skutečném životě neexistuje, a pokud ano, je stejná jako náboženství – existuje jen proto, aby se lidi cítili dobře.

Láska.

Pro mě to vždy bylo něco falešného.

Málem jsem protočil panenky. Tady to máš, Connore. Tady máš něco zatraceně skutečného. Něco, co jde přímo od srdce.

„Rose,“ oslovil jsem ji. Zadívala se na mě. Její oči byly jako jámy pekelné. Mrazivé. Hořké. Bouřlivé a zmučené. Chtěl jsem to všechno přetrpět, nemohl jsem jí však ukázat karty, které by mi s tím pomohly. Nemohl jsem ji k sobě pustit. To už bych raději tu hru prohrál. A ta hra teprve začala. „Povedeš si skvěle.“

A tím to skončilo.

Odešla.

Přes kamaráda svého kamaráda jsem se dozvěděl, že Rose Callowayovou přijali do programu pro nadané. Přijetí na Pensylvánskou univerzitu odmítla. Kdovíproč se rozhodla pro Princeton, našeho rivala.

O šest měsíců později jsem pozval na schůzku Caroline Haverfordovou. Nedlouho poté se stala mojí přítelkyní.

Vždy jsem čekal, že přesně takový život povedu.

Na takový život jsem se připravoval.

Nebylo na něm nic spontánního ani mě nijak nelákal.

V devatenácti letech jsem se na všechno díval z čistě praktického hlediska.

O PĚT LET POZDĚJI

[ 1 ]

Rose Callowayová

Znáte ty příběhy o tom, jak silný a svalnatý muž vpadne do místnosti s hlavou vztyčenou, hrudí nadmutou a zataženými mohutnými rameny – je to král džungle, nejoblíbenější kluk v kampusu, ten, před nímž se podlomí kolena všem dívkám. Obklopuje ho aura nadřazenosti už jenom z toho čirého faktu, že má penis a velmi dobře si to uvědomuje. Očekává, že holka bude držet jazyk za zuby a poslechne každý jeho rozkaz.

Tak přesně v tomhle příběhu teď žiju.

Muž se posadí na kancelářskou židli v čele konferenčního stolu (místo na židli nejblíž ke mně) a jenom na mě hledí.

Možná si myslí, že ze mě bude jedna z těch omráčených holek. Že se před jeho hlubokýma šedýma očima a učesanými blonďatými vlasy schoulím do klubíčka. Je mu dvacet osm a už teď ho poskvrnilo holywoodské elitářství a povýšenost. Když jsem s ním mluvila poprvé, házel do pléna jména herců, producentů a režisérů a čekal, že na něj budu zírat s pusou dokořán a obdivem v očích. „Znám se s tím a tím. Pracoval jsem na projektu s tamtím a oním.“

Můj přítel mi raději vytrhl mobil z ruky dřív, než jsem seřvala hollywoodského producenta, protože mě šíleně štval.

Konečně promluví. „Máš ty smlouvy?“ Židle pod ním zaskřípe, když se opře.

Vytáhnu z kabelky štos papírů.

„Přines mi je.“ Zakmitá na mě dvěma prsty.

„Taky ses mohl posadit ke mně,“ odseknu a vstanu, na nohou kozačky v armádním stylu na vysokých podpatcích a s měděnými knoflíky. Pocházejí z nové kolekce Calloway Couture.

„Jenže jsem se k tobě neposadil,“ prohodí. „Pojď sem.“

Moje podpatky klapou o dřevěnou podlahu, zatímco mířím ke Scottu Van Wrightovi.

Položí si kotník na koleno a s prstem na tváři si mě nepokrytě prohlíží. Vyjede pohledem od mých štíhlých nohou přes lem černých plisovaných šatů s průsvitnými tříčtvrtečními rukávy až k vysokému límečku, který mi obepíná ztuhlý krk. Zadívá se na mé tmavě nalíčené rty a tváře zdůrazněné růží. Do naštvaných očí mi však nepohlédne, místo toho na dlouhou chvíli upře zrak na moji hruď.

Zastavím se až u něj a mrštím smlouvami před něj na stůl. Papíry sjedou po naleštěné desce a přistanou mu v klíně. Několik sešívačkou spojených listů dokonce spadne na zem. Zeširoka se usměju, když se po nich musí neohrabaně natáhnout.

„Zvedni to,“ přikáže mi.

Úsměv mi opadne. „Spadly pod stůl.“

Nakloní hlavu a znovu si mě celou dlouze prohlédne. „Kam jsi je shodila ty.“

To snad nemyslí vážně. Založím si paže a na jeho příkaz nereaguju. Jenom tu sedí a čeká, až poslechnu.

Je to test.

Jsem na ně zvyklá. Občas je připravuju na ostatní i já sama, tenhle mi ale nic dobrého nepřinese.

Pokud se skloním, bude mít nade mnou moc. Bude mi přikazovat, stejně jako dokáže Connor Cobalt pouhými několika málo slovy přimět lidi udělat, co po nich chce.

Manipulátoři mají takový dar.

Já jím ani zdaleka neoplývám. Možná se nechávám ovládat svými emocemi až příliš na to, abych nad lidmi měla takovou moc.

„Seber to,“ vyštěkne a pohled mu znovu sklouzne na moje prsa.

Připomenu si, proč Scotta potřebuju a proč chci, aby každý můj krok zaznamenaly kamery. Nadechnu se. Dobře. Musíš to dokázat, Rose. Ať to stojí, co to stojí. Ošiju se a kleknu si. V šatech. Tohle je práce pro osobní asistentku, ne pro klientku.

Zatímco sbírám papíry, slyším, jak cvaká perem. Nemám hluboký výstřih, v němž bych ukazovala víc, než sama chci. Nemám ani nijak velká ňadra, na která by mohl zírat. Přinejhorším mě může leda tak plácnout po zadku a zkusit mi nakouknout pod šaty, protože se mi jejich lem vysunul po stehnech o něco výš.

Když vstanu a mrštím papíry na stůl, povytáhne rty.

Scott Van Wright (debil) 1 : Rose Callowayová (ubožačka) 0.

Posadím se na nejbližší židli a Scott si mezitím uloží smlouvy do kufříku.

Můj přítel mě přemlouval, abych si na tuhle schůzku vzala s sebou jeho právníka, nechtěla jsem však, aby si Scott myslel, že tu situaci sama nezvládnu. Až mě budou všude sledovat kamery, taky s sebou právníka mít nebudu a ráda bych to měla všechno pod palcem už teď.

Ne že bych v tomhle směru odváděla kdovíjak skvělou práci.

Kdybych Scottovi cokoli přikázala, akorát by se mi vysmál. Na Princetonu jsem však navštěvovala několik právnických přednášek. Svoje práva znám.

„Aby bylo jasno, ty pracuješ pro mě,“ připomenu mu. „Najala jsem si tě jako producenta té show.“

„To je opravdu roztomilé. Ale podpisem smlouvy ses oficiálně stala ty mojí zaměstnankyní. Teď jsi v podstatě pouhá herečka, Rose.“

Ne. „Můžu tě vyrazit. Ty mě vyrazit nemůžeš. Neznamená to, že jsi můj zaměstnavatel, Scotte. Znamená to, že já jsem tvůj šéf.“

Čekala bych, že raději ustoupí, protože by tuhle bitvu prohrál, on však jen zavrtí hlavou, jako bych se mýlila. Jenže mám pravdu… Nebo ne?

„Moje produkční společnost je výhradním vlastníkem čehokoli, co sestry Callowayovy pro televizi natočí. Pokud mě vyrazíš, potřebuješ k tomu oprávněný důvod a producenta jen tak neseženeš. Jestli chceš tu svoji reality show, jsem tvoje jediná šance, Rose.“

Tu klauzuli si pamatuju, nikdy by mě ale nenapadlo, že by s ní měl být problém. Myslela jsem, že během celého natáčení budu se Scottem jednat tak jednou dvakrát. Když však vešel do zasedací místnosti, jeho první slova zněla: „Odteď se uvidíme hodně často.“ Prostě báječné.

Konec ukázky

Table of Contents

copyright

titul

[ Prolog ]

O PĚT LET POZDĚJI

[ 1 ]