Blanka Hošková

Když se přání neplní

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Blanka Hošková, 2021

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021

Elektronické formáty DRUSALA s.r.o.

ISBN 978-80-243-9964-5 (epub)

ISBN 978-80-243-9965-2 (mobi)

KDYŽ JEDEN MUŽ JE MÁLO

TEREZA A SEBASTIÁN

2010

1

Ze zataženého nebe padal drobný podzimní déšť.

V restauraci Pod Centrálou, v malém sále pronajatém na čtyři hodiny, bylo pološero. Patina červené malby na stěnách a interiérové doplňky ve formě uměleckého kování působily starobylým a vkusným dojmem. Prošlapaný šedivý koberec svědčil o vysoké návštěvnosti a u smuteční tabule sedělo několik hostů v černém. Vzhledem k počtu obsazených židlí bylo v místnosti nezvyklé ticho.

Adéla vzala do levé ruky skleničku a jemně jí cinkla o tu moji.

„Na lepší zítřky,“ šeptla a já, aniž bych chtěla, jsem zareagovala cuknutím koutku.

„Nestraš,“ hlesla jsem, aby to nikdo neslyšel.

Pro danou chvíli se tento černý humor skutečně nehodil. Kašlem na proletáře, někdy stačí jen jeden dobrý spojenec. A tím jsme my jedna pro druhou skutečně byly.

„Já vím, že se ti ve skutečnosti strašně ulevilo,“ šeptla mi a spustila tím příval pláče, který mě samotnou překvapil. Štkala jsem nahlas, náhlý nápor emocí nešel nijak potlačit a já si uvědomovala, že ze mě odchází všechno to nahromaděné napětí. Očekávání očekávaného konce, vlastně i čekání na konec a konec udržování v umělém spánku. V neposlední řadě i pocit vědomí, že tam někde je mu skutečně líp. Úlevný pláč, uvědomila jsem si a zadoufala, že ostatní, co seděli u smuteční tabule, nepoznali pravou podstatu mého srdceryvného projevu. Cítila jsem, jak slzy odplavují z těla sedativa, která jsem od rána polykala.

Právě jsem pohřbila svého manžela Evžena, jehož šestnáctiletá kopie jménem Sebastián seděla vedle mne a apaticky se rýpala v jídle.

Díky Evženovi jsem se dočkala vlastního dítěte. Dítěte, které se začínalo měnit v muže, a já se začínala bát, zda budu stačit mu s touto přeměnou pomáhat.

2

„Dobrý den, ještě jednou se zeptám, jestli si uvědomujete, co všechno ta práce obnáší, kolik vás bude stát času, trpělivosti, a hlavně: je opravdu dobrovolná,“ sdělila mi sympatická sestřička onkologického oddělení s dobromyslným výrazem ve tváři.

„Ano, jistě, mám vážný zájem,“ znovu jsem potvrdila a statečně odrážela její nevěřícný výraz.

„Tak pojďte, prosím, se mnou,“ řekla a vedla mě dlouhou chodbou. Během těch několika metrů se třikrát ohlédla, aby se přesvědčila, zda jsem si to na poslední chvíli přece jen nerozmyslela. Měla jsem si vzít podpatky, napadlo mě.

Nemocniční prostředí mi bylo důvěrně známé. První své dospělé roky jsem trávila v pravidelných intervalech na různých gynekologických odděleních a v porodnicích, potom jsem si s vymodleným chlapečkem užívala rodinné štěstí, abych o několik let později týdny docházela za svým manželem, protože nezvládl čelit červené oktávii, kterou řídili dva nadupaní frajeři se dvěma promile alkoholu v krvi.

Všechno to jednou nemocnici vrátím, říkala jsem si tenkrát, když jsem chodívala každé odpoledne k lůžku svého manžela, který se chystal na svoji poslední cestu.

Chodila jsem za ním dennodenně. Byl udržován v umělém spánku a já věřila, že je to jen dočasné. Že se jednoho dne probudí a všechno bude zase jako dřív. Zástupce přednosty kliniky anesteziologie a resuscitace mi pár dní po havárii oznámil, že manžel utrpěl proražení lebeční kosti nad pravým okem, tržnou ránu nad čelem a otřes mozku. Vzhledem k tomu, že náraz byl příliš silný a při proražení lebky došlo k poranění mozku, bylo nutné ho cestou do městské nemocnice ve vrtulníku resuscitovat.

„V tuto chvíli vám nemůžu říct nic konkrétnějšího, je právě po závažném nitrolebním výkonu,“ uzavřel tenkrát náš rozhovor.

Chodila jsem za Evženem do nemocnice každý den. Pohled na ležícího manžela, za kterého dýchá přístroj, kanylu zavedenou do žíly a postel obklopenou monitorovacím zařízením, byl to nejsmutnější, co jsem kdy v životě zažila.

Vybrala jsem všechny peníze z účtu, které jsme měli našetřené na horší časy. A ten čas právě přišel. Prožívala jsem ty nejhorší časy svého života. Souhlasila jsem se vším, co mi v nemocnici navrhli, že by manželovi mohlo pomoci. Cenu léků jsem neřešila. Chtěla jsem nadstandardní péči, ale jaký nadstandard potřebuje spící člověk? Chtěla jsem to nejlepší, nepočítala jsem stokoruny, čas strávený u lůžka. Dokonce jsem ani nepočítala s tím, že Sebastián odmítne se mnou do nemocnice chodit.

„Nebudu se zbytečně trápit falešnými iluzemi. Nebudu se krmit zbytečnými nadějemi. Je na čase vyrovnat se s tím, co se stalo,“ odpovídal mi tenkrát, když jsem ho přemlouvala, ať jde se mnou za tátou. „A co tam jako budu dělat? Dívat se, jak spí a všechno za něj dělají napojené mašiny? Mami, neblázni. Už nic nebude jako dřív. Pochop to konečně. Vlastně si ani nepřej, aby se probudil. Ne kvůli nám, kvůli němu.“

„Proč bych si to neměla přát?“ křičela jsem tenkrát hystericky a styděla jsem se za to, jak se můj vlastní syn chová. Jak je nelidský, bezcitný a amorální.

„Protože i kdyby se probudil,“ vytryskly mu slzy do očí, „už nebude normální. Už nikdy nic nebude normální, chápeš to?“ začal brečet a utekl do pokojíčku. Zamkl se.

*

„Základním důvodem je snaha minimalizovat námahu potřebnou na zvládnutí náročného stavu, který přichází po inzultu,“ vyprávěl monotónním hlasem primář oddělení. „Abychom umožnili organismu překonání momentálního kritického období, uvádíme pacienta do tohoto umělého spánku. Snažíme se zabránit komplikacím plynoucím z poškození mozku, snížíme tím energetický výdej potřebný na všechny běžné činnosti. Pro pacienta se tak jedná o šetrné překonání subjektivně velmi nepříjemného období. V těchto dnech si přejeme, aby nedošlo k rozvoji mozkového edému.“ Muž v bílém se podíval na hodinky a zvedl se ze židle.

„A teď se nezlobte, budu už muset jít. Kdybyste ještě něco potřebovala, obraťte se s důvěrou na ošetřujícího lékaře nebo na sestru. Samozřejmě podle závažnosti vašeho přání,“ lehce pohnul koutkem. Jen lehce. Aby povzbudil, ale neurazil. Právě jsme spolu hovořili o mojí tragédii, nikoliv o jeho.

Podali jsme si ruce a primář vyrazil za svými dalšími povinnostmi. Bylo přetěžké uvěřit tomu, že ho čekají další pacienti s podobným osudem, další jejich příbuzní, další desítky operací mozku.

Pořád jsem věřila v nějaký zázrak, dennodenně jsem se upínala k dobrému konci, věřila jsem v dokonalost lékařů, kteří pro mě v těch dnech představovali ztělesněné bohy, věřila jsem dnešní medicíně, doufala jsem ve vnitřní manželovu sílu, která se vzpamatuje a pomůže mu ze všeho se dostat. Každé ráno jsem v sobě křesala jiskřičky naděje, zatímco Sebastián mlčel, učil se a začal se mi vyhýbat. Nebyl zvědavý na moje věčné výlevy bolesti, na mé nesmyslné vize, že zase bude všechno v pořádku a vrátí se to do starých kolejí, na neustálé výčitky, kdyby bylo nebo nebylo.

Připadala jsem si jako hlavní postava knižního románu. Úvod, zápletka, vyvrcholení, závěr.

Poslední řádky zápletky byly již napsané, následovalo vyvrcholení, které přišlo v podobě jednoho telefonního rozhovoru.

Bylo zářijové nedělní poledne a Sebastián si vzal do svého pokoje brambory s masem. Od té doby, co byl Evžen v nemocnici, v kuchyni u stolu nejedl.

„Promiň, mami, nejde mi to,“ oznámil mi novou variantu víkendového obědvání, která už v naší domácnosti přetrvala.

Zavřel se v pokoji a já jsem začala uklízet kuchyň. Vařila jsem jen proto, že Sebastiánovi bylo šestnáct let a jedl jak dřevorubec. Přesněji řečeno – donedávna. V posledních týdnech jsem jídlo vyhazovala nebo dávala do mrazáku. Ale vařit jsem musela. Musela jsem vařit, musela jsem uklízet, musela jsem chodit do práce, musela jsem neustále něco dělat. Jakmile jsem se ocitla chvilku v klidu, duševně jsem si začala podřezávat žíly.

Zrovna jsem chtěla utřít poličku, a tak jsem vzala do ruky mobil, abych mohla navlhčenou švédskou utěrkou přejet dřevěnou plochu.

V tu chvíli telefon zazvonil. Lekla jsem se a pustila ho na zem. Jsem psychicky nemocná, prolétlo mi hlavou. Nejvyšší čas dát se na pití. Ale to by byl jen začátek dalšího konce. To nemůžu. Nesmím. Copak bych mohla dopustit, abychom Sebastiánovi odcházeli oba dva?

Zvedla jsem telefon a podívala se na displej. Záborský. Hrklo ve mně. Proč mi doktor Záborský volá v neděli v poledne?

„Dobrý den, paní Dobrovolná. Tady doktor Záborský.“

„Dobrý,“ polkla jsem.

„Bylo by dobré, kdybyste co nejdřív přijela, rád bych s vámi mluvil osobně. Co se týká stavu vašeho manžela, došlo k určitým změnám. Všechno se dozvíte, jak přijedete.“

K jakým změnám? Závažným, radikálním, kritickým, nepatrným, výhledově pozitivním? Miliony přívlastků mi lítaly hlavou a já nemohla žádný uchopit.

„O co jde? Prosím vás, řekněte mi, o co jde?“ Sílu jsem tahala až z paty. „Já to zvládnu, nebojte. Jen mi slovem naznačte a hned jedu za vámi.“

„Paní Dobrovolná, víte dobře, že takové informace po telefonu nepodáváme.“

„Pane doktore, prosím. Jen chci vědět, na co mám být připravená.“

„Sepse,“ řekl a čekal na moji reakci.

„Děkuji, vyrazím hned,“ snažila jsem se o klidný tón a uvědomila si, že lékař nevidí moje třesoucí se ruce.

Jestli se dá ve čtyřpokojovém bytě utíkat, tak jsem se právě rozběhla. Vrazila jsem do Sebastiánova pokoje a třásla jeho rameny. Seděl právě u počítače, netknuté jídlo na boku stolu, a zíral na monitor.

„Sepse, sepse. Co je to sepse? Zjisti mi to, sepse.“ Cítila jsem, jak se mě zmocňuje nedočkavost, která přechází ve zlost. Je neskutečné, kolik podob má bezmocnost.

„Tak slyšíš? Najdi mi to!“ mluvila jsem naléhavě, netrpělivě, ale i s jistou dávkou rezignace.

Sklesla jsem na postel. To slovo jsem slyšela poprvé, ale něco mi napovídalo, že je v mém životě, v tuto chvíli, rozhodující.

Sebastián zapnul počítač.

On seděl před počítačem a koukal na vypnutý monitor? Všimla jsem si toho, ale nehodlala jsem hledat příčinu, nepřišlo mi ani vzdáleně na mysl, že bych se měla zamyslet proč, divit se tomu a klást si otázku, co právě prožívá můj šestnáctiletý syn. Nepřikládala jsem tomu žádnou váhu. Všechno kolem mě bylo zpřeházené, pomatené, nic nemělo smysl a nic ho ani nedávalo.

Obrazovka se rozsvítila. Sebastián chvíli klikal a popojížděl myší a potom se ke mně otočil. Měl v očích výraz, jaký jsem u něho doposud nikdy neviděla.

„Otrava krve,“ řekl.

3

„A kdy teda nastupuješ?“ zeptala se Adéla, zatímco jsem jí roztírala mýdlo s medovou vůní po zádech. Stalo se pravidlem, že jsme po hodině zumby zůstávaly ve sprše poslední.

„V pondělí odpoledne,“ řekla jsem věcně a uvědomila si, že vedle zvědavosti a očekávání převládá i pocit těšení.

„Musím přijít na jiné myšlenky, sama se sebou to moc nezvládám.“

Oplachovaly jsme z našich těl mydliny a přemýšlely, co říct. Ještě pořád se nám stávalo, že ať jsme načaly jakékoliv téma, končilo to u smrti mého muže nebo alespoň nastupujícím pocitem lítosti u mojí kamarádky. A o ten jsem stála jen někdy. Když jsem se potřebovala vybrečet a vymluvit z občasných depresí, na které byla moje bedra už příliš malá. Pocity sebelítosti jsem nenáviděla, ale bohužel se mě neptaly, nezaklepaly a nezeptaly se, jestli můžou dovnitř, nebraly ohledy na čas ani prostor, na mě ani na Sebastiána, na noc či den, na roční období. Nebraly ohledy na nic a nikoho a já se s nimi pustila do boje, který jsem chtěla vyhrát dřív, než mě převálcují.

„Docela se těším,“ řekla jsem a pak pro jistotu dodala:

„Jsem na všechno hrozně zvědavá.“

Adéla složila ručník, dala si ho mezi nohy a výmluvně naznačila pohyb výměny.

„No a co, i to někdo musí dělat, na to si zvyknu,“ odpověděla jsem na nevyřčenou otázku. „Jsem rozhodnutá a pořád mě to nepustilo. Možná mě to i duševně obohatí,“ začala jsem hledat pozitiva svého rozhodnutí docházet dvakrát až třikrát týdně do nemocničního areálu a dobrovolně tam udržovat sociální kontakt se stárnoucími nemocnými seniory a dlouhodobě léčenými pacienty na oddělení onkologie. Měla bych jim naslouchat, vyprávět, číst, podávat polévku a koneckonců, když přijde na věc, zvládla bych vyměnit i tu plínu.

„Možná,“ kývla kamarádka a na závěr na sebe pustila ledovou tříšť.

„Jsi blázen,“ vyjekla jsem a uskočila z dosahu ledových kapek.

„Ne větší jak ty,“ ozvalo se v prostoru sprchy v momentě, kdy jsem měla obalenou hlavu ručníkem a sušila si vlasy.

Ve velkém zrcadle na chodbě fitka jsme svorně zkontrolovaly svoje zevnějšky.

„Všechno má svůj čas,“ zhodnotila Adéla naše naducané zadky a rukama mimoděk stáhla spodní okraj mikiny. Automaticky se rozhlédla kolem. O tom, co všechno má svůj čas, jsem věděla svoje.

„V pondělí nejdu,“ musela jsem připomenout, když jsme si zapisovaly další termín zumby. „Jsem ve špitále.“ Adéla napřed vykulila oči, a než stihla otočit hlavu směrem ke mně, pro jistotu jsem zbrkle spustila: „Budu tam chodit každý druhý pondělí a každou středu, to jsou úřední dny a to někteří dobrovolníci nemůžou. Takže si to pondělí přehodíme na úterý a tím pádem je čtvrtek na zumbičku jako stvořený.“

„A co pátek?“ otočila se na mě Áda a dělala na mě psí oči. Uhnula jsem pohledem.

„To zase někteří odjíždí na víkendy,“ téměř provinile jsem hlesla, přestože jsem věděla, že mi to nebude vyčítat.

Ale stejně dobře, jako jsem věděla, že nebe je modré a voda mokrá, jsem věděla, že s tím nesouhlasí. Sebastiánovi je šestnáct let, manžela, kterého jsem milovala, jsem po jeho i mém těžkém boji před pár týdny pochovala a na krku jsem měla kromě všeho ostatního i splácení půjčky za zřízení svého kadeřnického salónu. A já, nána pitomá, budu dělat vrbu někomu, kdo už má v životě jen jeden jediný cíl. Jako bych ji znovu viděla. Máchala rukama před mým obličejem, prskala si do polívky a kroutila nevěřícně hlavou. Potom řekla, že jestli kvůli tomu na ni nebudu mít čas, tak si zlomí obě nohy a půjde na mě čekat do nemocniční postele. Naštěstí vše skončilo smíchem, protože jsme se začaly pitvat ve způsobu provedení komplikovaných fraktur obou končetin a při představě ležící Adély s vyhozenýma nohama na kladkách jsme se mohly potrhat smíchy. Při zmínce mísy pod postelí rozhihňaná Áda prohlásila, že už se na to dál nemůže dívat, a „pro mě za mě, dělej si, co chceš“ uzavřelo naši diskusi.

„Takže pátek zatím rušíme,“ upřesnila Adéla vysportovanému dívčímu tělu za pultem a shrábla rozpis tělocvičny.

„Tak pojď, ty matko Terezo,“ usmála se vesele moje nemilejší zrzečka na světě, pohodila baťohem na zádech a vykročila do tmy a zimy nastupujícího podzimu.

Naši už to tenkrát tušili, když mi dávali jméno Tereza?

*

Tři měsíce od pohřbu se přehnaly jako sněhová vánice a já se začala upínat na Sebastiána víc než kdy předtím. Mému vymodlenému chlapečkovi začalo vyrážet chmýří na bradě a akné na čele. Nejdřív jsem si všimla flíčků na adolescentově tváři, později své značně sjeté korekční tyčinky do tvaru kolku. Taktně jsem mlčela a nenápadně dokoupila další kousek do rezervy. Poličku se zubní pastou, krémem s kyselinou hyaluronovou, odličovačem očí a měsíčkovou indulonou jsem doplnila o tonikum na problematickou pleť. V tuto chvíli je ho tam asi polovina a já ani pořádně nevím, jestli voní.

„Mamko, už je trošku líp, viď?“ usmál se na mě jeden večer a přisedl si ke mně na sedačku, aby se mnou zase (ne)sledoval jeden díl nekonečného večerního seriálu.

Opřela jsem si hlavu o jeho rameno, sesunula jsem se trošku níž a vychutnávala si oslovení mamko. Říkal mi tak asi do čtvrté třídy. Toto oslovení posléze vystřídal výraz mami a v osmé třídě, když jsem přišla dřív domů a telefonoval se svým kamarádem z basketu, jsem zjistila, že jsem matka. Jistěže jsem jeho matka, ale to slovo se dá říct tolika různými způsoby. Cítila jsem tenkrát, že jsem matka nechápající, zakazující, odmítající, přikazující… jsem prostě jenom matka. Tenkrát jsem se tím hodně trápila a myslela na Adélinu Natálku, která svoji matku oslovovala i v sedmnácti mamčo.

Ještě stále jsem si vychutnávala Sebovu úvodní větu a najednou jsem si uvědomila, že pokračuje dál v načatém hovoru. Teda, prozatím vlastním monologu.

„Jasně, že to bude dobrý,“ navázala jsem plynule na jeho vizi spokojené budoucnosti, kdy všechno přebolí, já budu majitelkou skvělého kadeřnického salónu, plná peněz, on bude krásný mladý muž, plný ideálů.

„Jo, dám si, rozpustný s mlíkem,“ odpověděla jsem směrem do kuchyně a pošetile se usmívala nad vlastními sny. Zatím to má však jeden háček. On je plný ideálů už teď, já plná peněz nebudu ještě dlouho.

Krásný večer jsme si užívali oba. Opírali jsme se o sebe navzájem, cucali kafe a čaj a přáli jsme si být mladí, krásní a bohatí. Fantazie se odvíjela jako magnetofonový pásek a my se spolu koupali v moři, lítali balónem, skákali padákem, jedli francouzské šneky a vozili se na velbloudech v Tunisu. Šlo nám to krásně.

Jen ty peníze jsme zapomínali nějak vydělávat.

„Tak dobrou noc,“ prohrábla jsem mu vlasy, což už jsem dlouho neudělala.

„Víš, kdo mi dal ten recept?“ neudržel se Sebastián a významně pomrkával.

„Recept?“ nechápala jsem.

„No recept na štěstí, na pohodový večer, na rodinnou idylku, prostě recept na balzám na duši,“ vzpomínal Sebastián a přemýšlel, co všechno má ještě vyjmenovat, aby mě uvedl v úžas.

„Netuším,“ přiznala jsem, aniž bych se snažila mu tím udělat radost. „Vážně netuším, ale pokud o někom víš, tak tam zase zajdi, předpokládám, že jsi objednaný přinejmenším dvakrát týdně,“ zadoufala jsem a zvědavě čekala na odpověď.

„To já sám,“ snažil se skrýt pýchu v hlase a skromně mě po očku sledoval.

„Ty?“ přeskočilo mi v hrdle a tušila jsem, že Sebastián právě vidí, jak to vypadá, když se řekne oči na šťopkách.

„Chtěl jsem ti udělat pěkný večer, mamko,“ řekl, líbnul mě na čelo a odcházel.

Dívala jsem se za ním, na jeho bezmála dva metry vysoké pyžamo, z kterého vylézaly nohy půjčené od yettiho a ruce, v jejichž dlaních vypadá basketbalový míč jako tenisák v mé dlani. Můj chlapeček… chtělo se mi hořce vzdechnout nad roky, které se převalily mým životem jako americké tornádo, a zatoužila jsem ho držet v náručí… malého… bezbranného… závislého tvorečka. Nádherného, sladkého, voňavého. Najednou jsem ho viděla před sebou, cítila jeho vůni a vlna náhlé něhy mě zalila chvilkovým štěstím. Jako bych se opravdu na okamžik ocitla v minulosti, v době, kdy jsem měla pocit, že stojím na stupních vítězů.

„Jo, a ještě… chtěl jsem tě poprosit,“ otočila se ke mně ostříhaná blonďatá hlava a v očích jsem viděla záblesk, který tam míval jako malý kluk.

Nebo si to jen namlouvám?

„Objednal jsem si přes internet mikinu, strašně krásnou, nádhernou, nebojím se říct přímo famózní,“ tetelil se. „Zítra ji budu mít na poště,“ vyčkával a pro jistotu bleskurychle dodal: „Byla zlevněná ze sedmnácti stovek na dvanáct. Radim ji bude mít taky, ale zelenou. Já mám modrou. Je fakt boží.“

Už už jsem se nadechovala k odpovědi, ale najednou jsem si uvědomila, jak je mi dobře po krásném společném večeru. Jen blázen by chtěl pokazit něco tak vzácného a krásného, kdy jsme spolu oba pocítili po dlouhé době vzájemné souznění, které by se mohlo v dalších týdnech a možná letech dál hníst, zpracovávat a kynout.

„Ráno je budeš mít na stole,“ řekla jsem opak původně zamýšlené věty a na znamení věrohodnosti jsem se pousmála.

Seb zamrkal, naznačil poskok rozpustilého dítěte a já jsem ještě stihla zavolat: „Děkuju za pěkný večer.“

Konec ukázky

Table of Contents

KDYŽ JEDEN MUŽ JE MÁLO

TEREZA A SEBASTIÁN 2010

1

2

3

TEREZA A EVŽEN 1987-1994

TEREZA 2012

KDYŽ JEDNO DÍTĚ NESTAČÍ

28