Stanislav Češka

Případ rozvaděných bratrů

Zločiny na Velké Moravě

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021

www.mobaknihy.cz

www.facebook.com/moba.cz

© Stanislav Češka, 2021

Obálka © Martina Černá, 2021

Foto na obálce © Archeologický ústav AV ČR, Brno, v. v. i.

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno, 2021

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-279-0092-3 (epub)

ISBN 978-80-279-0093-0 (mobi)

Věnováno manželce Hance,

prvnímu přísnému i laskavému kritikovi této knihy.

Poděkování

Dovolil bych si na tomto místě poděkovat všem archeologům a historikům žijícím i nežijícím, z jejichž prací jsem získával své vědomosti o fascinující historii Velké Moravy. Nebýt jejich profesionality a často také invence a představivosti, věděli bychom toho podstatně méně o této velké době našich dějin. Zároveň bych chtěl jasně zdůraznit, že případné historické nepřesnosti v této knize jdou výhradně na můj vrub a jsou daní za populární ztvárnění daného tématu.

Dovolil bych si zde uvést abecední seznam (bez titulů) jmen těch, jejichž práce mi byly největším zdrojem poučení při tvorbě této knihy:

Miloš Čižmář, Luděk Galuška, Lubomír E. Havlík, Vilém Hrubý, Ján Hunka, Zdeněk Klanica, Bohuslav Klíma ml., Pavel Kouřil, Michal Lutovský, Jiří Macháček, Zdeněk Měřínský, Robert Nový, Karol Pieta, Lumír Poláček, Josef Poulík, Naďa Profantová, Rudolf Procházka, Alexander T. Ruttkay, Čeněk Staňa, Peter Šalkovský, Vladimír Turčan, Emanuel Vlček Dovolil bych si také poděkovat panu řediteli AÚ AV Brno PhDr. Lumíru Poláčkovi, CSc. a Mgr. Zdence Kosarové z AÚ AV ČR Brno za poskytnutí předlohy pro fotografii na obálce.

I když nechci a ani nemohu popírat ten fakt, že existují města a mnohá místa v knize popisovaná, dovoluji si výslovně zdůraznit, že samotný příběh je sice založený na skutečných událostech, avšak jako celek vymyšlený a jakákoliv podobnost se skutečnými žijícími osobami či současnými událostmi je čistě náhodná.

1

Moravgrad1, r. 905

Byl první podzimní den. Slunce se toho dne stále nemohlo rozhodnout, má-li ozářit krajinu, nebo jestli má raději zůstat schované za mraky.

Kníže Slavomír z Dolnogradu2, župan veligradský3, opět přenocoval na svém moravgradském dvorci a brzy ráno už tiše rozjímal před moravgradskou bazilikou.

Zdvořile odpovídal pokynutím hlavy na pozdravy, kterými mu vzdávali úctu kolemjdoucí, mířící buď k hrobům svých blízkých, pohřbených v okolí baziliky, nebo vcházející do baziliky k ranní modlitbě.

Většinou však provedli obojí. Po krátkém zamyšlení u hrobů svých předků odešli do baziliky, aby se tam pomodlili za klid jejich duší.

Vysoký šedovlasý Slavomír i přes svůj požehnaný věk sedmdesáti pěti let měl stále pevnou, vzpřímenou postavu a budil respekt stejně jako bazilika Panny Marie4, před kterou stál.

Slavomír miloval tento kostel, jehož jasně bílé stěny vždy do daleka zářily ve svítícím slunci, pokud tedy vystoupilo z mraků. Hru světla dotvářely odlesky bohatě zdobených okenních vitráží. Celá bazilika mu připadala jako ten nejvzácnější drahokam zdobící druhé největší město Moravského království. Větší byl pouze jeho Veligrad, který spravoval už skoro padesát let, od doby, kdy jej tímto úkolem pověřil král Rastislav blahé paměti, pro Slavomíra a mnoho jiných stále ten největší a nejmoudřejší vládce Moravského království.

Slavomír zasvětil celý svůj život službě rodné zemi, kterou neskonale miloval.

Jako málo jiných dokázal v celé své osobnosti, ve všem, co celý život dělal, spojit vzdělanost, životní moudrost a diplomatickou obratnost. A samozřejmě nesmírnou osobní statečnost. Když to nešlo jinak, neváhal v čele svých mužů neohroženě likvidovat nepřátele na bitevním poli, odkud se mnohokrát vracel zbrocený jejich krví.

Krajané, jimž vládl i sloužil, Slavomíra milovali a uznávali. Jeho protivníci se jej mnohdy obávali, někdy jej i nenáviděli, vždy se však těšil i jejich respektu. Ať už proti nim stál na bitevním poli, nebo byli u jednacího stolu.

To vše, co kníže prožil a čím prošel, do jeho obličeje, orámovaného stále hustými, dlouhými šedivými vlasy spadajícími až na ramena, vrylo hluboké vrásky. Ty však jeho vzhledu dodaly ještě větší důstojnosti.

Nebývalo většinou třeba, aby do své stále pevné a silné pravice kníže uchopil drahý meč s ostrou čepelí z damaskové oceli, který si v mládí přivezl z Byzance. Stačil přísný pohled, lehké pozdvihnutí hlasu… Když však nebylo zbytí, stále Slavomír dokázal svou vzácnou, pečlivě udržovanou zbraní zasadit smrtelné rány protivníkovi.

Kníže Slavomír však byl Bohem obdarován ještě jednou zvláštní schopností, kterou byl proslulý nejen doma na Moravě, nýbrž i za jejími hranicemi.

Dokázal totiž úspěšně vypátrat pachatele těch nejtěžších a nejzáhadnějších zločinů. Nebýt knížete Slavomíra a jeho věrného přítele, vladyky vikinga Erika, kterého si kníže přivezl ze své studijní cesty po Evropě v mládí a kterému se Morava stala druhým domovem a odměnila jej za věrné služby titulem vladyky, by mnoho zločinů té doby zůstalo neobjasněno, mnoho zločinců by uniklo svému trestu. A to nejen v Moravském království.

2

Slavomír byl jedním z vládnoucího rodu Mojmírovců. Nikdy jej však nelákaly a ani nezajímaly půtky a intriky, jejichž cílem bylo získat co největší moc a vliv nad Moravským královstvím a nad tím, kdo mu vládl. Občas takové pletichy své původce natolik pohltily, až se stali zrádci vlastní země, protože pro uskutečnění svých plánů takoví intrikáni neváhali hledat pomoc u zahraničních nepřátel své země.

Tedy především u Franků.

A ti samozřejmě rádi využili touhy po moci u podobných pletichářů, protože jim na rozdíl od nich bylo jasné, že mohou pomocí podobných existencí zničit svého dávného slovanského soupeře a nepřítele, na jehož území si odedávna činili nárok. A ti, v očích Franků, neposlušní Moravané, tedy až na těch pár mocichtivých, bezskrupulózních jedinců, takové nároky nechtěli uznat a byli stále osinou, náramně obtížnou a bolestivou osinou v zádeli Východofranské říše. Jak to tedy mnohým Frankům alespoň připadalo.

Občas však takové paktování spřátelených nepřátel nakonec skončilo neskonalým rozčarováním Franků, když ten, jehož vděčnost očekávali, v okamžiku, kdy se dostal na moravský trůn, přestal naslouchat jejich radám a začal dělat vlastní politiku.

Bylo to tak vlastně kdysi i u Rastislava, jemuž Frankové pomohli k vládě ve zmatcích, jež na Moravě nastaly po smrti velkého knížete Mojmíra, zakladatele Moravské říše v její současné podobě. I když Rastislav východofranskému králi Ludvíkovi5 nikdy nic neslíbil. To jen Ludvík si naivně myslel, že mladý moravský vládce bude stále vnímavě naslouchat jeho radám.

Ovšem pozdější velký a mocný král Svatopluk se už zachoval naprosto sobecky a bezohledně v touze po moci. Nejprve zcela bezostyšně zradil svého strýce, krále Rastislava, zrádně jej zajal a vydal východofranskému králi Ludvíkovi, Rastislavovu úhlavnímu nepříteli. I když věděl, že strýce vydává prakticky vstříc jisté smrti.

Ludvík pak Rastislava neusmrtil, nakonec jej pouze oslepil a uvrhl do doživotního žaláře v jakémsi bavorském klášteře.

Pak se však ovšem Ludvík nestačil divit poté, co Svatopluka postavil do čela bavorského vojska, pomocí kterého měl Svatopluk bouřící se Moravu přivést k poslušnosti Frankům, když se to nedařilo Ludvíkem dosazeným místodržícím Vilhelmovi a Engilšalkovi.

Svatopluk se s pomocí Bavorů vrátil na Moravu, tam své bavorské vojáky klidně zradil, vydal je pomstě krajanů, žíznících po jejich krvi, a usedl potom na moravský trůn.

A král Ludvík, jinak vynikající taktik a chytrý a schopný vládce, nevycházel z úžasu a vztekal se nad svojí naivitou, když uvěřil Svatoplukovým slibům.

3

Slavomír si vždy dobře uvědomoval, že takové vnitřní boje v zemi a zrádná jednání některých jeho krajanů jen nahrávají nepřátelům a konkurentům Moravského království. Což, jak si Slavomír také dobře uvědomoval, byli odjakživa a budou i do budoucna především Frankové.

Ti Moravané, kteří neváhali rozdmychat domácí spory o moc, si však nepřipouštěli, někteří nad tím ve své omezenosti nepřemýšleli a byli i tací, kterým to bylo jedno, že totiž Frankové mají a budou vždy mít jednu nepopiratelnou výhodu. Byli, jsou, a pokud se nepřihodí nějaká velká katastrofa, také v budoucnu budou mnohem početnější a tedy silnější než Moravané.

Bylo potom o to důležitější, aby Moravané byli svorní a neoslabovali se sami vzájemnými bratrovražednými půtkami. Život každého moravského bojovníka byl mnohem vzácnější než u početnějších Franků.

Bohužel však bylo stále dost takových, kteří nebyli tak moudří, aby tohle všechno pochopili a potlačili své domnělé, nebo třeba i někdy i trochu oprávněné ambice ve prospěch vlastní země a těch, kdo v ní žili. Slavomír sám vždy dodržoval staré zákony moravské země a zůstával věrný jejím právoplatným moravským vládcům, jmenovaným podle starých zákonů platících, co paměť sahá.

Během svého dlouhého a Bohem požehnaného života poznal kníže Slavomír čtyři moravské panovníky.

Stále v srdcích i myslích obyvatel Moravského království vzpomínaného moudrého a bojovného knížete Mojmíra.

Prvního moravského vládce, který přiměl nejprve mocné muže moravské země a potom i všechny ostatní přijmout víru v Ježíše Krista. Nebylo to ani tak proto, že by Mojmír sám byl tak okouzlen novou vírou přicházející z ciziny s franskými, irskými, akvilejskými6 i jinými mnichy a knězi. Vírou, která nahrazovala víru v jejich staré, domácí bohy a bůžky.

Mojmír byl moudrý muž, který brzy pochopil, že obzvláště ze země mocného franského souseda je nová víra šířena nejen slovem, ale také mečem a mnohdy s tou největší krutostí.

Občas na Moravu přicházeli kupci a náhodní poutníci od slovanských bratrů z Polabí, kteří vyznávali podobnou víru jako Moravané. Od těch Mojmír věděl o krutých bojích, které sváděli se svými franskými sousedy, když ti chtěli naplnit své tužby po jejich zemi a majetku jejích obyvatel. Často si pak brali jako záminku jejich staré bohy a bůžky. Jak říkali s pocitem namyšlené nadřazenosti, pohanské bohy pohanské víry.

4

Mojmír byl chytrý a nebyl naivní. Bylo mu tedy jasné, že přijetím křesťanské víry neochrání svůj lid před agresí Franků zcela a provždy.

Ovšem tím, že Moravané křesťanství přijmou, vyrazí Frankům z ruky mocnou zbraň. Už prostě nebudou moci Moravany napadat jen tak, kvůli malichernostem, pod záminkou šíření křesťanství.

A k tomu si Mojmír, který dokázal využít všechny možnosti, které mu život nabízel, také uvědomoval, že přijetím křesťanství získá on sám výhodu oproti svému starému rivalovi, nitravskému7 knížeti Pribinovi, na jehož území za Bílými horami8 si už dlouho dělal velké pomyšlení. Měl totiž od doby, kdy se stal ve Veligradu knížetem, velký sen – království na obou stranách Bílých hor. Říši se třemi sídly vládce – Veligradem, Moravgradem a Nitravou. A samozřejmě to měla být říše pod vládou Mojmíra a jeho následovníků. S uskutečněním svého snu pak Mojmír neváhal, jakmile mu to okolnosti dovolily.

Krátce poté, co při slavných církevních obřadech, které na Moravě vykonal pasovský biskup Reginhar9, přijali mocní mužové moravského knížectví, vedení Mojmírem, se svými rodinami víru v Ježíše Krista – což provedl osobně Reginhar, který je pokřtil – se rozjeli po Moravě Reginharem vyslaní a Mojmírem stvrzení kněží. Tito kněží, pro jistotu pod ochranou Mojmírových vojáků, protože každý na Moravě Ježíše Krista nevítal s otevřenou náručí, křtili obyvatele po celé zemi.

Když kněží ve svém činění pokročili tak, že bylo možno říct, že křesťanství se rozšířilo všude tam, kde Mojmír vládl, a když každé větší sídlo mělo svého kněze, Mojmír už na nic nečekal.

Pod záminkou šíření křesťanství k bratrům a sestrám za Bílými horami vytáhl v čele moravského vojska na Nitravsko. Rychlým a překvapivým útokem, kdy se v čele svých vojáků jako vítr spustil z Bílých hor, dobyl Nitravu, ze které Pribina uprchl v poslední chvíli se svojí ženou, dětmi a pár věrnými, aby se nakonec uchýlil pod ochranu krále Ludvíka, který mu po čase svěřil knížectví v Dolní Panonii, poblíž jezera zvaného Blatenské, směrem západu slunce od této vodní plochy.

Mojmír nitravského knížete nepronásledoval, protože netoužil po jeho krvi, nýbrž po jeho zemi. Nitravsko konečně spojil s Moravou do jednoho vysněného státu, Moravského knížectví.

Kníže Mojmír tak položil základy mocného moravského státu, ve kterém se Slavomír narodil právě v době oficiálního přijetí křesťanství.

Stalo se tak v Dolnogradu, mocném hradišti na řece Dyji, kde jeho otec zastával úřad župana.

5

Krátce před koncem Mojmírovy vlády potom mladý Slavomír odešel za studii, která jej zavedla do franského Kolína, papežského Říma a mocné byzantské Konstantinopole.

Odešel jako nezralý mladík, aby se z tohoto mnohaletého putování vrátil jako mladý, silný a vzdělaný muž, který si s sebou kromě vzdělání a životního rozhledu přivezl také jasnou představu, jaké směřování své milované vlasti by si přál.

Ovšem Slavomír si ze své velké cesty přivezl nejen vědomosti a zkušenosti, nýbrž se vrátil i s celoživotním věrným přítelem a druhem, vikingem Erikem. Mužem, který se díky své statečnosti a věrnosti svému novému domovu po čase stal respektovaným a uznávaným vladykou.

Slavomír se po svém návratu domů nikdy nesnažil získat moravský trůn, i když se mu i taková příležitost časem naskytla.

Místo toho dal všechny své schopnosti, vědomosti, zkušenosti, odvahu i věrnost do služeb všech Mojmírových následovníků – synovce Rastislava, jeho synovce Svatopluka a nyní i Svatoplukova syna Mojmíra.

Životní osudy Slavomírovy se po návratu domů pevně spojily s osudem jeho země.

V pouhých dvaceti pěti letech, krátce po jeho návratu domů, vyznamenal král Rastislav Slavomíra jako nejmladšího velmože v historii moravské země knížecím titulem. Stalo se tak poté, kdy se léta Páně 855 především díky Slavomírově chytrosti a odvaze dokázala Morava ubránit zničujícímu útoku obrovské přesily franských vojsk vedených samotným rozezleným králem Ludvíkem, který chtěl přísně ztrestat knížete Rastislava za jeho nedostatek poslušnosti k Ludvíkově královskému majestátu.

Především díky Slavomírovi se tehdy Moravané nejen Frankům ubránili, navíc jich spoustu pozabíjeli doma na Moravě a k tomu je ještě těžce ztrestali na jejich vlastním území, přičemž velice poplenili Východní marku10, kterou hnali v hrůze prchající franská vojska.

Sám Ludvík byl nakonec rád, že se mu podařilo z Moravy uprchnout. A přes to, jak potupně musel z Moravy uprchnout a dále nenáviděl Rastislava, který se od té doby začal titulovat králem, mocný východofranský král si mladého moravského knížete poprvé povšiml a začal si jej velice považovat a uznával jej a respektoval jeho válečnické i diplomatické kvality.

Ludvík totiž nesnášel ty, kdo mu pochlebovali. A naopak měl v úctě ty, kdo se mu třeba dokázali postavit, ať už v boji, nebo při jednání, ovšem dokázali si potom stát za svým. Ovšem tohle svoje přesvědčení východofranský král nedával okatě najevo, aby si nezadal. Pokud ovšem někdo pozorně sledoval Ludvíkovo jednání, bylo mu vše jasné. Pohříchu většina lidí kolem něho toho nebyla schopna a přísnému králi se snažila vlichotit. Bohužel pro takové lidi i pro krále samotného.

Ke knížecímu titulu přidal Rastislav Slavomírovi také úřad župana v největším moravském sídle, ve Veligradu.

Protože nový kníže a župan veligradský pocházel z Dolnogradu a svůj vlastní dvorec měl také v Moravgradu, bylo jasné, že si potřebuje vybudovat nové, reprezentativní sídlo ve městě, které se mu mělo stát novým domovem a sídlem jeho úřadu.

Konec ukázky

Table of Contents

Poděkování

1

2

3

4

5