Pro IFTS a KMS

The Lamplighters

Copyright © Emma Stonex Ltd, 2021

Translation © Radka Klimičková, 2021

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

ISBN epub 978-80-7565-456-4

AUTORSKÁ POZNÁMKA

V prosinci roku 1900 zmizeli z odlehlého majáku na útesu u ostrova Eilean Mòr ve Vnějších Hebridách tři strážci majáku. Jmenovali se Thomas Marshall, James Ducat a Donald MacArthur. Kniha Strážci majáku je tímto příběhem inspirovaná a napsaná s úctou k jeho památce; jedná se však o fikci, která nemá s životy nebo osobnostmi těchto tří mužů žádnou souvislost.

„Na okamžik jsme mlčky stáli

a s tušením černým sledovali

dveře, zda máme vyrazit

a ze slunce svitu v šero jít.“

WILFRID WILSON GIBSON, OSTROV FLANNAN

„Dva různí lidé; už tak dlouho jsem dvěma různými lidmi.“

TONY PARKER, MAJÁK

I

1972

1

STŘÍDÁNÍ

Jory odhrne závěs; den za oknem je světlý a šedý, rádio hraje nějakou povědomou píseň. Poslouchá zprávy, o nějaké dívce, která nahoře na severu zmizela z autobusové zastávky, a napije se z hrnku hnědého čaje. Chudák dívčina matka je strachem bez sebe – to je asi pochopitelné. Krátké vlasy, krátká sukně, velké oči, tak si Jory představuje tu dívku, která se chvěje chladem, a autobusovou zastávku, kde měl někdo stát, mávat nebo moknout, kde autobus zastaví a pak odjíždí pryč, aniž by něco tušil, a chodník se leskne v černém dešti.

Moře je klidné, hladké jako sklo, jaké bývá vždycky po nějakém nečase. Jory otevře okno a čerstvý vzduch mu připadá jako hmota, skutečná, jedlá věc, která cinká mezi žulovými domky jako kostka ledu vhozená do sklenice. Není nad vůni moře, nic se tomu nepodobá: voní slaně, čistě, jako ocet uchovávaný v lednici. Dnes je moře tiché. Jory zná moře hlasité i tiché, moře vzdouvající se i moře jako zrcadlo, moře, kde máte na lodi pocit, jako byste byli posledním zábleskem lidstva na nějakém válci tak odhodlaném a rozzuřeném, že věříte i v to, v co nevěříte, jako že je moře uprostřed mezi nebem a peklem, nebo tedy tím, co je tam nahoře a co číhá hluboko dole. Jeden rybář mu jednou řekl, že moře má dvě tváře. Musíš přijmout obě, řekl, tu dobrou i tu špatnou a ani k jedné se neobracet zády.

Dnes je moře po dlouhé době na jejich straně. Dnes do toho půjdou.

→←

On je tím, kdo rozhoduje, jestli loď vypluje, nebo ne. I když je vítr v devět klidný, neznamená to, že takový bude i v deset, a ať už je v přístavu počasí jakékoli, řekněme třeba metr a půl vysoké vlny, Jory umí odhadnout, že kolem věže budou mít metrů patnáct. Ať je u pobřeží jakkoli, kolem majáku to bude desetkrát horší.

Střídat bude asi dvacetiletý mladík se žlutými vlasy a s brýlemi. Za jejich tlustými skly vypadají jeho oči malé a vylekané; Jorymu chlapec připomíná nějaké zvíře držené v kleci mezi pilinami. Mladík stojí na molu v manšestrových kalhotách do zvonu, jejich roztřepené spodní lemy jsou tmavší, navlhlé od šplouchajícího moře. Takhle brzy ráno je v přístavišti ticho; někdo tu venčí psa, jiný vykládá bedny s mlékem. Šedá přestávka mezi Vánocemi a Novým rokem.

Jory a jeho posádka dotáhli mladíkovy věci – červené kartonové bedny společnosti Trident s dvouměsíční zásobou oblečení a jídla, s čerstvým masem, ovocem, opravdovým mlékem, ne sušeným, novinami, krabicí čaje, tabáku Gold Virginia – a přivázali je a zakryli celtou. Strážci majáku budou mít radost: poslední čtyři týdny jedli jen konzervované dušené maso a četli, co stálo na titulní stránce novin Mail ze dne, kdy dorazilo poslední střídání hlídky.

Voda si odříhává na mělčinu mořské řasy, olizuje boky lodě a mlaská kolem nich. Mladík na ni nastoupí, tenisky promočené, šátrá po krajích lodě jako slepec. Pod paží si nese balíček osobních věcí svázaný provázkem – knihy, kazetový přehrávač, kazety: cokoli, čím tam hodlá strávit čas. Je to pravděpodobně student: Trident v poslední době zaměstnává hodně studentů. Bude skládat hudbu, to bude určitě jeho koníček. Usadí se tam nahoře u světla a bude si myslet, že tohle je ten pravý život. Všichni si musí najít nějakou činnost, na majácích obzvlášť – nejde tam trávit čas jen běháním nahoru a dolů po schodech. Jory kdysi znal jednoho strážce majáku, který byl velice zručný a stavěl lodě v lahvích. Vyráběl je celou svou službu na majáku; byly to krásné věcičky. A potom přivezli na maják televizi a tenhle strážce se všech svých věcí zbavil; doslova vyhodil všechno své náčiní z okna do moře a od té doby každou volnou chvíli seděl a díval se na televizi.

„Děláte tohle už dlouho?“ ptá se chlapec. Jory odpovídá, jo, dýl, než jsi na světě. „Myslel jsem si, že to dneska nepůjde,“ říká mladík. „Čekám už od úterka. Ubytovali mě v penzionu ve vesnici, bylo to moc pěkný, ale ne zas tak pěkný, abych tam chtěl zůstat celý týdny. Každej den jsem koukal ven a přemýšlel, jestli vůbec někdy vyplujem. Ta podělaná bouře. Musím říct, že nevím, jaký to tam bude, až přijde nějaká další. Říkali mi, že člověk pořádnou bouři nezažil, dokud ji neviděl z moře. Máte pocit, že se pod váma maják sesype a sebere vás moře.“

Nováčci si vždycky chtějí povídat. To ty nervy, pomyslí si Jory, nervy z plavby a z toho, jestli se neotočí vítr, jak dopadne zakotvení, z mužů na majáku, jestli mezi ně zapadnou, jaký je ten, co to tam má na povel. Ještě to není maják tohohle kluka; pravděpodobně ani nikdy nebude. Pomocní asistenti přicházejí a odcházejí, jednou na maják na pevnině, jednou na útesu, přesouvají se jako kuličky v pinballu. Jory jich viděl spousty; dychtiví začít a uchvácení romantickou stránkou téhle práce, ale tak romantické to zase není. Tři muži samotní na majáku uprostřed moře, na tom není nic mimořádného, vůbec nic; jen tři muži a spousta vody. Je na to třeba zvláštní nátura, aby to člověk vydržel být zavřený. Samota. Izolace. Monotónnost. Nic na dlouhé míle daleko, jenom moře a moře a moře. Žádní přátelé. Žádné ženy. Jen ti další dva den za dnem, bez možnosti před nimi utéct. Z toho může člověku přeskočit.

Na výměnu je obvyklé čekat dny, dokonce i týdny. Jory jednou měl jednoho strážce majáku, který tam čekal na vystřídání celé čtyři měsíce.

„Zvykneš si na to,“ řekne mladíkovi.

„Doufám, že jo.“

„A nebudeš ani zpola tak rozčilený jako ten chudák, který má odjet na pevninu.“

Joryho posádka stojí v hloučku na zádi a sklesle se dívá na moře, kouří a něco si mezi sebou bručí, mokrými prsty si máčejí cigarety. Někdo by je mohl vymalovat na zasmušilou mořskou scenérii, hrubě načrtnout olejovými barvami. „Na co čekáme?“ vykřikne jeden z nich. „Chcete, aby přišel odliv, než vyjedem?“ Jede s nimi i inženýr, aby spravil vysílačku. Normálně by v den střídání byli v kontaktu s majákem už asi popáté, ale spojení přerušila bouře.

Jory zakryje poslední bednu, nastartuje motor a loď vyplouvá, houpe se a poskakuje na vlnkách jako hračka do vany. Hejno racků na útesu posetém srdcovkami; modrý trauler líně bafá k pevnině. Jak břeh mizí z dohledu, moře začíná být ráznější, skáčou na něm zelené vlny s hřebeny, které zpění a zase se rozpouštějí. Dál od lodi barvy tmavě krvácí, moře získává šedozelenou barvu a nebe hrozivě břidlicovou. Voda naráží do přídě a šplouchá o ni; proužky mořské pěny se vzdouvají a zase mizí. Jory žvýká ručně balenou cigaretu, která se mu v kapse rozplácla, ale přesto se dá vykouřit; oči upírá k obzoru, v ústech kouř. Uši ho v chladu bolí. Nesmírným pochmurným nebem nad ním krouží bílý pták.

Jory už v oparu rozpoznává Pannu, osamělou špičku, důstojnou, vzdálenou. Je patnáct námořních mil před nimi. Strážci majáku to tak mají radši, jak Jory ví; je pro ně lepší nebýt tak blízko souše, aby ji z plošiny nebylo vidět a nepřipomínala jim domov.

Chlapec sedí zády k věži – zvláštní způsob jak začít, pomyslí si Jory, otočit se zády k místu, kam míříte. Mladík si prohlíží škrábanec na palci. Jeho tvář je bledá a vypadá nezdravě, nezasvěceně, ale námořníkem se člověk nerodí.

„Už jsi na věži byl, synku?“

„Byl jsem na majáku Trevose Head. A potom dole na St. Catherine.“

„Ale na věži ne.“

„Ne, na věži nikdy.“

„Na to musí mít člověk žaludek,“ opáčí Jory. „Musíš taky vycházet s lidma, bez ohledu na to, jaký jsou.“

„Tak to bude v mým případě v pohodě.“

„Jasně že jo. Tvůj hlavní strážce je dobrej chlap, a to je důležitý.“

„A co ti ostatní?“

„Říkali mi, abych si dával bacha na pomocnýho, ale v tvým věku s ním budeš určitě vycházet dobře.“

„Co je s ním?“

Jory se usměje nad mladíkovým výrazem. „Nemusíš se tvářit takhle. Služba přináší spoustu příběhů a ne všechny jsou pravdivý.“

Moře se pod nimi vzdouvá a víří, černá voda se valí, pleská a pění, bouchá a sípe a prská; vánek se obrací, poletuje nad vodou, rozhazuje kapky. Na přídi vybuchuje sprška vody a vlny těžknou a jsou tajemně hluboké. Když byl Jory chlapec a jezdívali lodí z Lymingtonu do Yarmouthu, díval se přes zábradlí na palubě a žasl nad tím, jak to moře dělá, že tak potichu, aniž byste to vlastně postřehli, dno klesá a pevnina se ztrácí, a kdybyste do něj spadli, bylo by to na dno třicet metrů. Vídal jehlice a hladkouny: podivné nafouklé lesknoucí se tvary s měkkými pátravými tykadly a očima jako zakalené skleněnky.

Maják se blíží, z čárky se stává sloupek a ze sloupku prst.

„Tak tamhle je. Panenský útes.“

Teď už vidí kolem její základny mořskou skvrnu, jizvu od divokého počasí vzniklou desetiletími jeho vlády. I když už to dělal mnohokrát, dostat se blízko ke Královně majáků v Jorym vzbuzuje jistý pocit – připadá si jako po výprasku, nevýznamný, a i když by to nepřiznal, má možná maličko strach. Panna, padesátimetrový sloup hrdinného viktoriánského inženýrství, stoicky bezpečná bašta mořeplavců, se bledě tyčí nad obzorem.

„Ona je jedna z prvních,“ říká Jory. „Osmnáct set devadesát tři. Dvakrát spadla, než jí konečně zapálili knot. Říká se, že když do ní tvrdě narazí vítr, vydává zvuky jako pláč ženy – tam, kde se vítr dostane mezi kameny.“

Z šedi se vynořují detaily – okna věže, betonový prstenec plošiny a stupadla, úzký pruh železných příčlí vedoucích k přístupovým dveřím.

„Vidí nás?“

„Teď už jo.“

Když to ale Jory říká, pátrá pohledem po postavě, kterou očekává dole plošině, hlavního strážce v námořnicky modré uniformě s bílou čepicí, nebo asistenta, jak na ně mává. Museli sledovat moře už od úsvitu.

Obezřetně se dívá, jak se kolem základny majáku vaří voda, rozhoduje se o nejlepším přístupu, jestli s lodí připluje přídí, nebo na zpětný chod, jestli ji ukotví, nebo nechá volně. Mrazivá voda mlaská a lomozí na potopené změti balvanů; když se moře vzedme, kameny zmizí, a když opadne, objeví se jako černé lesklé zuby. Ze všech majáků je nejtěžší přistát u Biskupa, Vlka a Panny, a kdyby si mezi nimi musel vybrat, řekl by, že nejhorší je Panna. Podle námořnické legendy byla postavena na čelistech zkamenělé mořské příšery. Při stavbě věže zemřely tucty mužů a útes zabil mnoho námořníků plavících se mimo kurs. Nemá ráda cizince; lidi u sebe nevítá.

Přesto ale Jory čeká, že uvidí jednoho nebo dva strážce. Tak to chodí, protože toho chlapce nemůže poslat z lodi, dokud u přistávacího zařízení někdo není. V tu chvíli budou s ohledem na to, jak se loď houpe nahoru a dolů, v jednu chvíli tři metry nahoře a potom zase tři metry dole, a když Jory spustí přistávací zařízení z dohledu, přetrhne se mu lano a jeho člověk se vykoupe ve studené vodě. Je to ošemetná věc, ale takové už majáky jsou. Pro suchozemce je moře poměrně neměnná věc, alespoň tak při pohledu z pobřeží vypadá. Jory ale ví, že moře neměnné není: je nepředvídatelné a vrtkavé – a dostane vás, když mu to dovolíte.

„Kde jsou?“

Přes šplouchání a hučení vody sotva slyší křik svého kolegy.

Jory signalizuje, že maják obeplují. Chlapec je celý zelený. Inženýr také. Jory by je měl ujistit, ale necítí se jistý ani on sám. Za celá ta léta, kdy jezdí k Panně, nikdy maják k zadní straně neobeplouval.

Tyčí se nad nimi věž majáku, strmé žulové stěny. Jory naklání hlavu ke vchodovým dveřím z pevné děloviny, které jsou vzdorovitě zavřené devatenáct metrů nad vodou.

Jeho posádka huláká; volají na strážce, a když to nezabírá, ostře pískají. Vysoko nad nimi se maják zužuje k obloze a obloha naopak shlíží na jejich malé, zmateně se zmítající plavidlo. Znovu se objeví ten pták, ten, který je sleduje už od vyplutí. Krouží nad nimi, krouží a volá na ně něco, čemu nerozumějí. Chlapec se nakloní přes okraj lodi a vyzvrátí snídani do moře.

Zvedají se a padají. Čekají a čekají.

Jory vzhlédne k majáku tyčícímu se ze svého vlastního stínu a slyší jen vlny, jejich tříštění a plivání pěny, mlaskání a omývání kamenů, a jediné, na co dokáže myslet, je ta pohřešovaná dívka, o níž slyšel ráno v rádiu, zastávka autobusu, prázdná zastávka autobusu a silný, nepolevující déšť.

2

PODIVNÁ UDÁLOST NA MAJÁKU

The Times, neděle 31. prosince 1972

Společnost Trident House byla informována o zmizení tří svých strážců z majáku Panenský útes, který se nachází patnáct mil jihozápadně od výběžku Land’s End. Jedná se o hlavního strážce Arthura Blacka, asistenta Williama „Billa“ Walkera a pomocného asistenta Vincenta Bournea. Zjištění přinesli místní převozník a jeho posádka včera ráno, když se na maják pokoušeli dovézt střídajícího strážce a pana Walkera odvézt na pevninu.

Po zmizelých mužích zatím nejsou žádné stopy a nebylo vydáno žádné úřední prohlášení. Bylo zahájeno vyšetřování.

3

DEVĚT PATER

Přistání lodi trvá hodiny. Tucet mužů zdolá stupadla s chutí soli a strachu na jazyku, s ušima studenýma a rukama rozedřenýma a omrzlýma.

Když se dostanou ke dveřím, zjistí, že jsou zamčené zevnitř. Plát oceli zhotovený tak, aby vydržel nárazy vln a vítr o síle hurikánu, bude nyní třeba vyrazit fyzickou silou za pomoci silných tyčí.

Potom se jeden mužů začne třást, silně se chvět, částečně z vyčerpání, částečně kvůli neklidu, který cítí v útrobách od chvíle, kdy na příjezd lodi Joryho Martina nikdo nezareagoval, od té doby, kdy jim Trident House řekl, aby vypluli.

Tři muži vstoupí do věže. Uvnitř je tma a zatuchlý zápach obydleného místa, typický pro majáky na útesu, které mají zabedněná okna. Ve skladišti toho není moc k vidění, z šera se vynořují objemné předměty, svinuté provazy, záchranný pás a malý člun zavěšený dnem vzhůru. Všechno vypadá neporušeně.

Nepromokavé pláště strážců majáku visí ve stínu jako ryby na háčku. Muži volají jména průlezem ve stropě, jejich hlasy se točí nahoru po schodišti.

Arthure. Bille. Vincente. Vinci, jsi tam? Bille?

Je to strašidelné, jak živé hlasy proříznou ticho, ticho hřmotné a neslušně hlasité. Muži neočekávají odpověď. Trident jim řekl, že se jedná o záchrannou misi, ale ve skutečnosti jde o hledání těl. Jakékoli myšlenky na strážce jsou pryč. Dveře byly zamčené. Ti tři jsou tady, někde uvnitř.

Odvezte je odtamtud tiše, řekl Trident. Udělejte to diskrétně. Najděte převozníka, který si to nechá pro sebe; nedělejte povyk; nedělejte scény; nikdo o tom nemusí vědět. A ujistěte se, že je maják v pořádku, proboha, někdo se o tom ujistěte.

Tři muži stoupají nahoru jeden po druhém. Zeď v dalším poschodí je lemovaná rozbuškami a náložemi do signálního mlhového rohu. Nikde nejsou stopy zápasu. Každý z mužů myslí na svou manželku, na děti, pokud nějaké má, na teplo ohně a dotyk na zádech: „Dlouhý den, miláčku?“ Maják nezná rodiny. Zná jen tři strážce: tři strážce, kteří tu někde jsou schovaní, mrtví.

Vystoupají do třetího poschodí, k nádržím s petrolejem, a do čtvrtého, kde se skladuje olej do kahanu. Jeden z nich volá znovu, především proto, aby zahnal to ostentativní ticho. Žádná známka útěku, nic, co by naznačovalo, že strážci vůbec někam odešli.

Ze skladu oleje vyjdou po schodišti, stoupají spirálou z litiny, která se točí podél celé vnitřní zdi majáku až nahoru k lampě. Jeho zábradlí se leskne. Strážci majáku jsou zvláštní patroni, posedlí detaily domácích maličkostí, leští, uklízejí, drhnou; maják je to nejčistší místo, kam jste kdy vkročili. Muži se pozorně dívají na mosaz, zda na ní nejsou otisky, ale nenacházejí nic: strážci se právě kvůli své péči nikdy zábradlí nedotýkají. Kdyby ale jeden z nich pospíchal, zakopl nebo ho někdo popadl, kdyby se zapomněl kvůli něčemu strašnému… Ale není tu nic, co by tu nemělo být.

Kroky mužů rozeznívají buben smrti, urputný a hluboký. Muži už teď touží po bezpečí remorkéru a slibu pevniny.

Konec ukázky

Table of Contents

I. 1972