The Death’s Head Chess Club

Copyright © John Donoghue, 2015

Translation © Helena Hartlová, 2021

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

ISBN epub 978-80-7565-508-0

• 1.

LOTYŠSKÝ GAMBIT

1944

Koncentrační tábor Osvětim III – Monovice

Je pozdní odpoledne a v lágru je klid. Ostrý únorový vítr, další z dlouhého seznamu nepřátel, fičí od východu, proniká uličkami mezi dřevěnými baráky, čeká na návrat vězňů. Každý ví, že vítr v Osvětimi mluví svým vlastním jazykem. Nemluví o světě venku, o slunci osvětlujícím vzdálené hory ani o sněhu lehce se snášejícím na ulice měst. Mluví jen o tom, čeho je svědkem uvnitř elektrického oplocení, kterým je tábor obehnán, o hladu a strádání, o samotě uprostřed masy těch, kdo tu žijí, a o smrti. Světlo obloukových lamp protíná šero, zaplavuje apelplac nepřirozeným jasem, vytváří ostré stíny mezi kůly plotu okolo tábora. Tábor má hlad. Hlad je další nepřítel, všudypřítomný, tíživý a hlodající, pronikavá prázdnota na dně každého z žaludků, s níž nic nezmůže ranní příděl chleba ani polední řídká polévka.

Dalším nepřítelem je únava, tábor ale nemůže odpočívat. Je třeba mít se neustále na pozoru, aby snad nedošlo k porušení pravidel – pravidel, která jsou nepsaná, nezjistitelná, nevyzpytatelná, pravidel, která se tvoří za chodu, pravidel, jejichž jediným účelem je zmnožit příležitosti k utrpení. Každé pravidlo bez rozdílu, ať už psané nebo nepsané, známé nebo neznámé, je dalším nepřítelem: lágr je ve válce a jediným měřítkem vítězství každého vězně je, že se mu nějak podařilo přežít další den.

Obersturmführer SS[1] Paul Meissner hledí z tepla své kanceláře v budově komandatury do tábora, hrnek kávy v ruce. Káva je kvalitní, žádná náhražka, jakou dostávají vojáci na frontě, protože služba v koncentračním táboře je úmorná a pro Říši nepostradatelná. Meissner zvedá hrnek k ústům a vychutnává syté aroma. Je to chvíle klidu. Zvedá pohled k obloze: obzor mu zakrývají ocelově šedé mraky. Noha ho bolí. To je jasné znamení – v noci přijde sníh, o tom není pochyb.

Meissner je vysoký, i na Němce. Vlasy má tmavé, ale oči třpytivě modré, až znepokojivě. Coby příslušník Waffen-SS je v táboře výjimkou, jeho límec nezdobí emblém umrlčí lebky člena strážní služby Totenkopfverbände,[2] ale stříbrný znak dvojitého blesku na černém podkladu. Při chůzi zřetelně kulhá – dárek na rozloučenou od ruského tankisty. Je to vyznamenání: jen málokdo z tábora viděl frontu zblízka. Teď tráví dny v Sekci I, jako přímý podřízený komandanta tábora. Jeho povinnosti se týkají dohledu na řadu satelitních pracovních táborů, které pod Osvětim spadají, zejména starý Zwangsarbeitslager für Juden, Fürstengrube a Blechhammer a další, ještě vzdálenější. Velí personálu z řad SS, dva jeho podřízení s hodností Scharführera se svými týmy pro něj připravují každodenní rozpisy mužů a jejich přesunů a odvádějí při tom skvělou práci.

Největší noční můrou je pro Meissnera fabrika IG Farben, spletitý průmyslový komplex Buna, kvůli němuž byl monovický pracovní tábor postaven. Výroba syntetického paliva a kaučuku z okolních uhelných polí má pro válečné úsilí zásadní význam, jenže jeho výstavba je celé měsíce ve skluzu; továrna zatím nevyrobila jedinou kapku benzinu, jediný gram kaučuku. Ticho je bez varování přerušeno. Táborový orchestr[3] začal hrát ráznou pochodovou píseň. Meissner pátrá v paměti po jejím názvu, ale nemůže ho vylovit. Pohlédne na hodinky. Kam jen se ten den poděl?

Pár minut poté začínají vězni vcházet do tábora, jejich den v továrně je u konce. Absurdnost té scény je skoro až komická: zubožené trosky mužů ve špinavých modře pruhovaných mundúrech pochodují do rytmu veselé melodie, kterou orchestr vyhrává. Někteří kápové[4] svoje muže dokonce přinutili ke zpěvu. Vězni jdou rovnou na apelplac, kde se řadí do zástupů po pěti. Ti, kdo přišli jako první, při čekání pořádně promrznou. Vězňů je víc než deset tisíc a chvíli potrvá, než se všichni shromáždí, aby se mohlo začít s jejich sčítáním.

Mezi vězni je i nedávný přírůstek z Francie. Zatím ještě nemá onen utrápený prázdný pohled koncentráčníka, a přestože zhubl a uniforma na něm visí, jeho zdravotní stav je pořád dobrý. Míval jméno, to ovšem bylo v jiném životě, v životě, který dával smysl přesahující každodenní zápas o holé přežití. Jmenoval se Emil Clément a byl hodinář. Teď se z něj stal pouhý Häftling[5] číslo 163291.

V očích Říše se Emil provinil zločinem, který nelze prominout: je Žid.

Na apelplac se snáší ticho. Začíná sčítání. Vězni musí stát v pozoru a nevšímat si mrazivého chladu, který se jim zakusuje do vyzáblých končetin. Tábor čeká, sevřený otupělou úzkostí. Pokud součty nebudou sedět, počítání bude muset začít znovu od začátku. Dnes večer se to ale nestane. Rapportführer[6] je spokojený a oni mohou jít. Dalo by se očekávat, že si všichni hlasitě oddechnou, ale ne – vězni se jen přesunou od jednoho martyria k dalšímu. Plýtvat energií na úlevné výdechy si nemohou dovolit.

Emil dopadá na pryčnu. Obvykle pracuje celý den v nástrojové dílně, kde vyrábí drobné mechanické součástky k opravě mnoha technických zařízení, která měří a řídí procesy, jež jsou životní mízou továrny Buna, podobně jako je kdysi vyráběl pro jemné hodinové strojky. Dnes ale nešel proud, a tak ho přeřadili k pracovnímu komandu, které vykládalo pytle s cementem z železničních vagonů a nosilo je do skladu. V životě nebyl tak utahaný; bolí ho každý sval a každá šlacha v těle a nohy má sedřené do krve od nepadnoucích vězeňských dřeváků, takže dokonce i nepřetržité kručení v žaludku ustoupilo do pozadí.

O pryčnu se dělí s dalším Francouzem, Yvesem. Do Osvětimi přijeli stejným transportem z mezinárodního internačního tábora v Drancy, přesto se ale neznali, dokud jim nepřidělili společnou pryčnu. Nejdřív to Emilovi připadalo nechutné, když si představil, že bude sdílet kavalec s jiným, neznámým mužem. Teď ví, že je to štěstí: jedině tam je mu teplo. Vytvořilo se mezi nimi pevné přátelství, starají se o sebe navzájem. Pokud se jednomu z nich poštěstí opatřit nějaké jídlo – nejvzácnější zboží v táboře – rozdělí se o ně, ne jako ostatní vězni z jejich bloku. Emil si všiml, že většina z nich si jídlo nechá pro sebe; jejich životy se staly naprosto podřadnými a oni nesnesou pomyšlení, že by se měli o cokoli dělit. Toto samotářství je zdrojem jejich slabosti a současně dává moc těm, kdo jim velí. Osvětim je tábor, který lidi staví proti sobě.

Yves se šplhá na pryčnu. Ta jejich je až nahoře. „Posuň se,“ říká. Emil se s úpěním pokouší přimět své znavené údy k poslušnosti. Yves se zašklebí. „Já měl dobrý den.“ Strká cosi směrem k Emilovi. Je to kus hrubozrnného černého chleba. „Jeden z Poláků nechal na zemi povalovat vlněné sako. Když se nikdo nedíval, šlojznul jsem ho.“ Šlojznout znamená ve slangu tábora ukrást. Vězni jsou nuceni to dělat, pokud chtějí přežít. A podle absurdních pravidel Osvětimi jsou tyto drobné krádež na jedné straně podporovány, současně ale přísně trestány, pokud je zloděj dopaden. „Propašoval jsem ho pod kazajkou.“

Oblečení má velikou cenu, je ale riskantní. Bylo by obtížné udržet jeho vlastnictví v tajnosti delší dobu: proto je lepší ho vyměnit. V umývárně v koutě tábora nejvíc vzdáleném od ubikací esesmanů vzkvétá obchod. Jakmile je po nástupu ohlášen rozchod, denně tam spěchají stovky vězňů, někteří prodat, jiní koupit. Je to trh kupujících, protože každý žaludek je prázdný, a měnou lágru je chléb. Ti, jejichž pohled je zkřehlý hladem, se v chaotickém ruchu směnného obchodu dají snadno přesvědčit k prodeji za nejnižší cenu. Lžíce a nože: všichni vězni je potřebují, tábor jim je ale nepřiděluje. Musejí si je koupit. Právě tady se vyměňují i další předměty, které se některým vězňům podařilo šlojznout.

„Co jsi s ním udělal?“ ptá se Emil.

„Prodal jsem ho staršímu z bloku 16. Dostal jsem za něj dva příděly chleba.“ To je férová cena. Žvýkají chleba mlčky, vychutnávají každé sousto, přestože si bolestně uvědomují, že každý druhý vězeň v jejich baráku trpí hlady. Nikdo je nevyruší. Takový mezi vězni panuje kodex. Všichni by se v jejich situaci zachovali stejně.

Brzy nastává večerka, světla zhasnou a tábor se ukládá k neklidnému spánku; už za několik málo hodin začíná lopota nanovo.

Yves je vděčný, že ho dali do dvojice s Emilem. Je to mírný, kultivovaný člověk. Donekonečna si spolu povídají o Francii před válkou. Yvese také zajímá Emilova vášeň pro šachy.

„Vysvětli mi ještě jednou, jak je to s tím lotyšským gambitem,“ zašeptá tiše do tmy.

1 Přehled hodností SS je uveden v příloze.

2 Jednotky SS se dělily na všeobecné neboli Allgemeine-SS, bojové neboli Waffen-SS a oddíly strážní služby v koncentračních táborech Totenkopfverbände neboli jednotky umrlčích hlav. Tento znak nosili jejich příslušníci na pravé klopě.

3 V hlavním osvětimském táboře byl orchestr složený z vězňů založen začátkem roku 1941. Následně vznikly další také v Březince a Monovicích. Orchestr hrál denně při odchodu vězňů z tábora a znovu při jejich návratu. Podle jednoho svědectví měl orchestr hrát „při všech oficiálních příležitostech – při promluvách velitele tábora, při transportech a při popravách. Sloužil také pro rozptýlení příslušníků SS a vězňů na marodkách.“ Nejproslulejší byl ženský orchestr v Březince. Vedla ho slavná hudebnice Alma Roseová, která roku 1944 v Osvětimi zahynula.

4 SS využívali vybrané vězně, tzv. prominenty, aby tábory vedli za ně. Zpravidla to byli Němci poslaní do koncentračního tábora pro kriminální nebo politické trestné činy. Ältesten neboli starší dohlíželi na ubytovací prostory, kápové řídili pracovní čety neboli komanda. Pokud měli kápové své spoluvězně pod kontrolou, získávali privilegia. Aby si tito prominenti své privilegované postavení udrželi, jednali často s děsivou brutalitou: existuje bezpočet svědectví o tom, že vězně za nepatrné či smyšlené přestupky ubili k smrti.

5 Heftlink, vězeň.

6 Poddůstojník SS zodpovědný za sčítání při nástupu.

• 2.

HOLANDSKÁ OBRANA

1962

Grandhotel Krasnapolsky, Amsterodam

Rozhovor se blíží ke konci. A přesto reportér, starý rutinér, který ví, jak ze svých hostů vyždímat to nejlepší i to nejhorší, onu otázku zatím nepoložil. Teď ji konečně vytáhl, s obratností eskamotéra: „Většina z našich posluchačů by ráda slyšela něco o období, které jste strávil v Osvětimi.“

Muž sedící proti němu poupravil polohu svého vyčouhlého těla v křesle a povzdechl si. Pohlédl na magnetofon, jako by doufal, že by se jeho cívky mohly přestat otáčet. Zase ta otázka; zase to tvrdé dupnutí na brzdu, nutící běh jeho života k prudkému zastavení. Osvětim: stále ho všude provází, ještě teď, po bezmála dvaceti letech. Přinášet o těch hrůzách svědectví je povinnost, ale povinnost nelehká. Nečekal, že ho s tím budou konfrontovat i tady. Zvedl hlavu a pohlédl na svého trýznitele. Jeho úzké oči měly temně šedou barvu, jako obloha hrozící deštěm. Byly to oči působící dojmem, že se dívají za objekt své pozornosti, k hloubkám a tajemstvím, jež by měla zůstat skryta.

Reportér potlačil zachvění. Vnímal ticho, které se mezi nimi rozhostilo, a cítil nutnost ho přerušit. „Vaše nechuť o tom mluvit je, samozřejmě, naprosto pochopitelná…“

„Nechuť?“ To slovo zaznělo ostře, jako by byl muž přistižen při nepravdě. „Ne, to ani ne. Nejde ani tak o nechuť, spíš o to, že nevím, co bych měl říkat. Už toho bylo řečeno tolik, že nezbývá mnoho, co na téma Osvětimi ještě vykládat. Je to složité. Kam to povede, když o tom začnu? A samozřejmě na mě někde vzadu v hlavě dotírá otázka, co po mně skutečně chcete.“ Mužovy dlouhé, štíhlé prsty podvědomě sevřely opěrky křesla. „Chcete vědět, jak to skutečně vypadalo ve vyhlazovacím táboře, nebo chcete slyšet šokující příběhy o tom, co musel člověk dělat, aby přežil?“

Reportér věděl, že by si jeho posluchači nepřáli, aby působil necitlivě. Změnil směr. „Ve své knize jste napsal, že nevěříte, že kterýkoli Němec, který prožil válku, mohl zůstat neposkvrněný tím, co se v táborech smrti dělo. Kolektivní vina, dalo by se říct. Skutečně tomu věříte – že byli všichni Němci vinni? Že neexistovali žádní dobří Němci?“

Otázka nevyvolala kýženou odpověď. Muž sklonil hlavu a rukou si pročísl řídnoucí vlasy.

Reportér cítil potřebu trochu ho postrčit. „Mijnheer Clément?“

„Připadá mi, jako by po mně všichni chtěli, abych celý zbytek života strávil hledáním nějakého dobrého Němce. Proč? Aby se mohl omluvit? Omluva neexistuje. Chcete dobrého Němce? Můžu vám říct, že já žádného nepotkal. Ani jednoho.“ Poslední slova Clément pronesl pomalu a zřetelně.

Reportér vycítil, že to není všechno, a naléhal: „Ve své knize jste se o tom nezmínil, není ale pravda, že to byl Němec, kdo zachránil život vaší ženě?“

Clément věnoval tazateli ostrý pohled. „Ano, to je pravda, svým způsobem. V knize jsem to neuvedl, protože jsem psal o tom, co jsem zažil já, ne ona. Povím vám ale, co se s ní stalo, kdyby pro nic jiného, tak abych mýtus dobrého Němce vyvrátil jednou provždy.“ Jeho hlas teď zněl drsně a napjatě, jako by měl potíže ho ovládnout. Než pokračoval, napil se trochu vody.

„Tábor jsme oba přežili, ani jeden z nás ale nevěděl o tom, že ten druhý žije. Trvalo celé měsíce, než jsem ji našel. Na její registrační kartě z Osvětimi stálo, že zemřela – ‚Zastřelena při pokusu o útěk‘, což byl obvyklý eufemismus pro smrt umučením. Ona ale nebyla mrtvá; byla v Rakousku, v Mauthausenu. V nemocnici. Dostala spálu. Kdyby nebyla tak zesláblá…“ Zadrhl se mu hlas a on si odkašlal, aby ho uvolnil. „Měla jen jediné přání, požádat mě o odpuštění. ‚Jaké odpuštění?‘ ptal jsem se. ‚Tobě není co odpouštět. Jsi bez viny.‘ Ona na tom ale trvala a kousek po kousku mi vypověděla, co musela dělat, aby přežila.

Život jí zachránil útržek papíru. Ano, obyčejný kousek papíru. Takový, co mohl použít kdokoli, z řady důvodů – pro nákupní seznam, poznámku, omluvu, připomenutí dluhu, schůzku – kulička, která ji zlehka cvrnkla do zátylku a dopadla na zem. Věděla, že musela přijít od jednoho z dozorců. Zakryla ji nohou a krátce se rozhlédla ve snaze zjistit, kdo ji mohl hodit. Poblíž stáli dva esesmani – mohl to být jeden, nebo druhý. Sehnula se pro ni a požádala o dovolení odejít na latrínu. Stála tam dvě slova: Máš hlad?

Byl to Němec, jeden z dozorců. Ano, zachránil jí život, ale za cenu její důstojnosti a sebeúcty. Zachránil jí život, bylo by ale lepší, kdyby to neudělal, jelikož měla za to, že zrazuje nejen mě, ale i památku našich dětí. Jak by si mohla zasloužit život, když oni zemřeli? Stejně jako já a kdokoli z těch, kdo přežili, ani ona nedokázala odolat instinktu, který jí velel zvolit život, také si ale nedokázala odpustit, že mu podlehla.“ Clément se zavrtěl v křesle, naklonil se dopředu a zamířil ukazovákem na druhého muže, jako by ho chtěl napomenout. Jeho hlas přešel do tvrdého, nahořklého tónu. „Ptáte se mě, jestli to byl dobrý Němec –? Tedy, pokud je dobré využívat bezbranné, ty, kdo nemají nic, ty, kdo přišli o naději, potom byl dobrý. Ale podle mého soudu to od něj byla ohavnost.“

Emil Clément se pomalou chůzí vracel z grandhotelu Krasnapolsky, z rušného náměstí Dam do svého skromnějšího hotelu u kanálu Singel. Nebylo to daleko. Z pokoje měl výhled na můstek s cyklisty – působili dojmem, jako by se přes něj vznášeli, snově, osobitým způsobem typickým pro obyvatele Amsterodamu.

Emilovi vrtala hlavou reportérova úpornost. Tohle nečekal. Něco jiného by bylo, kdyby byl známý politik nebo bavič; jenže byl jen hráč šachu, nic víc. Cítil neklid. Možná se neměl vracet rovnou do hotelu. Zůstal stát u recepce, ztracený v úvahách.

„Mohu pro vás něco udělat, mijnheer Clément? Přejete si klíč od pokoje?“

Emil pohlédl na muže za recepčním pultem, zavalitého šedesátníka. „Ano, možná pro mě něco udělat můžete. Nevíte o nějakém místě, kam si lidé chodí zahrát šachy? Myslím třeba nějaké náměstí nebo park.“

Muž se usmál. „Samozřejmě. Měl byste zajít na Leidseplein. Tam si docela jistě zahrajete. Je to kus cesty, ale z Damu můžete jet tramvají; je to snadné.“

Clément zavrtěl hlavou. „Díky. Půjdu pěšky. Trocha čerstvého vzduchu mi prospěje.“

Lijsbeth Pietersenová kráčela pozlacenými chodbami hotelu Krasnapolsky tak rychle, jak jí to důstojnost a vysoké podpatky dovolovaly. V ruce držela list papíru, který byl důležitý, velmi důležitý: měl potenciál zmařit mezipásmový turnaj Světové šachové federace – který měl začít za dva dny – ještě před prvním tahem na šachovnici. Lijsbeth brala svou práci vážně. Mezipásmový turnaj byl důležitý: ti nejlepší z něj postoupí do turnaje kandidátů a odtud na mistrovství světa.

U dveří místnosti přidělené hlavnímu rozhodčímu turnaje se zastavila, aby se uklidnila, než na ně zaklepe. Muž v tmavém obleku nečinně postával u okna a sledoval lidi přecházející sem tam po náměstí. Když vešla, otočil se.

„Slečno Pietersenová,“ řekl s náznakem úsměvu. „Čemu za to potěšení vděčím tentokrát?“

S naléhavou pečlivostí umístila list papíru na psací stůl, který stál mezi nimi, a uhladila ho na jeho leštěné desce. „Vím, že jste tohle už viděl, mijnheer Berghuisi,“ řekla, hlas napjatý potlačovanou zlostí. „Ráda bych znala důvod, proč jste necítil potřebu mne o té věci informovat, a také co s tím zamýšlíte udělat.“

Harry Berghuis si z náprsní kapsy saka vytáhl brýle. V uplynulém týdnu začala být Lijsbeth Pietersenová poněkud otravná. To on byl hlavním rozhodčím turnaje; ona byla pouhou administrátorkou, což byla skutečnost, s jejímž pochopením měla zjevně jisté potíže. Posadil se za stůl a vzal papír do ruky.

Byla to kopie rozlosování prvního kola turnaje. Pohlédl na list a vzápětí ho nechal klesnout zpátky na desku stolu.

„Nechápu, co vás tolik rozčílilo,“ řekl. „A pokud jde o to, co ‚s tím zamýšlím udělat‘ – nezamýšlím udělat nic. Partie se odehrají v souladu s rozlosováním, jako vždy.“

Věnovala mu pohled, který vypovídal hodně o jejím názoru na jeho inteligenci. Vzala do ruky tužku a zakroužkovala dvě jména. „Podívejte se.“

Podíval se znovu a udiveně zakroutil hlavou. „Co?“

„V prvním kole budou proti sobě hrát Emil Clément a Wilhelm Schweninger.“

„Víte, slečno Pietersenová, skutečně si budete muset osvojit jasnější způsob vyjadřování. Tohle nedává žádný smysl.“

„Emil Clément je soutěžící z Izraele. Byl v Osvětimi. O svých zážitcích napsal knihu, která se stala bestsellerem. V té knize tvrdí, že neexistuje žádný dobrý Němec.“

Konec ukázky

Table of Contents

• 1.

• 2.