Copyright © Lama Yeshe Losal Rinpoche, 2020

Translation © Jakub Futera, 2020

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2021

ISBN epub 978-80-7565-448-9

LAMA JEŠE LOSAL RINPOČHE

Z REBELA

MNICHEM

JOTA/2021

Tato kniha je věnována mému osobnímu guruovi, Jeho Svatosti 16. Karmapovi, a mému bratrovi Čhödže Akong Tulku Rinpočhemu. Jen díky jejich moudrosti, soucitu a toleranci jsem se mohl stát tím, kým dnes jsem. Pokud vám cokoli v tomto příběhu pomůže, patří za to vděk jim. Výtěžek z této knihy bude rovným dílem rozdělen mezi kanceláře Jeho Svatosti 17. Karmapy a třetího Akonga Tulkua, jakmile bude nalezen a rozpoznán.

Úvod

Narodil jsem se v kraji, kde neexistovaly silnice ani žádné motorové dopravní prostředky, elektřina, rozhlas, který by nám přinášel zprávy, obchody ani školy. V naší vesnici žilo dvanáct rodin a zvířata, o která jsme se starali. Narodil jsem se v době, kdy se převaha ve 2. světové válce pomalu překlápěla na stranu Spojenců a čínská občanská válka, která nakonec vedla k vítězství komunistů, se rozhořela nanovo. Jako dítě jsem o bouřlivých událostech, zasahujících můj idylický svět, neměl nejmenšího ponětí. Až do patnácti jsem neviděl jediné auto, a když se tak stalo, připadalo mi jako nepochopitelný zázrak. Řídil ho čínský voják.

Od té chvíle jsem žil v klášteře, kde můj bratr působil jako opat, vysoko v mrazivých pláních východního Tibetu. Žil jsem i v uprchlickém táboře na hranici mezi Tibetem a Indií, pak v přecpaném bytě v Dillí 60. let. Po příjezdu do Spojeného království jsem přebýval v nezateplené viktoriánské myslivně a v nóbl domech v Londýně a New Yorku. Strávil jsem roky v uzavřené cele klauzury a mnoho let v buddhistickém mnišském společenství Samjä-ling, které v 60. letech spoluzakládal můj bratr.

Dnes jsem sedmasedmdesátiletý starý muž a v  Samjä-ling žiji dodnes, stal se mi domovem po většinu mého života. Ze svého okna koukám na zelené zvlněné kopce, stejně jako když jsem byl dítě, ale dnes žiji poblíž skotského Lockerbie a Tibet mého dětství už neexistuje.

Můj život je daleko delší, než jsem kdy doufal, a když jím zběžně zalistuji, jsem spokojený. Každá křižovatka, jakkoli náročná a nečekaná, mě zavedla na toto místo, kde můžu poskytnout útěchu a podporu každému, kdo hledá klid a mír. To je mé nejniternější přání: že další a další lidé začnou krotit svou neklidnou mysl, aby dokázali žít radostně a v souladu se všemi živými bytostmi na planetě Zemi.

Za roky, co učím, za mnou chodí mnoho lidí, kteří ztratili naději. Jsou tak deprimovaní, až upřímně věří tomu, že už nemají nejmenší šanci se od svých problémů oprostit. Cítí, že v životě už zažili příliš špatného. Vyprávějí mi o svých traumatech, které si s sebou nesou – o obtížném dětství, chybějícím rodiči, mladických prohřešcích, ničivých či rozpadlých vztazích, závislostech či zdrcujících ztrátách – o všech těch životních trablech, kvůli kterým cítí selhání či nenapravitelnou bolest a ztrátu.

Snažím se těmto lidem vysvětlit, jak se jim může zdát, že jejich příběhy popisují realitu, ovšem já to vidím (a vidím i tyto lidi!) úplně jinak. Stojím si za tím, že změna je dosažitelná pro každého jednoho z nás, bez ohledu na to, jak zlomení či vyčerpaní se cítíme. Vím, že to není snadné, ale každá těžká zkušenost, se kterou jsme kdy zápasili, je stavební materiál pro naši transformaci. Veškerý náš zármutek, utrpení a zmatky se mohou stát základem pro jedinečný proces naší změny. Nikdo neztratil veškerou naději.

Někteří z těchto lidí namítají, že můj pohled na věc platí jen pro lidi, jako jsem já – lama, svatý muž, narozený do kultury, v níž je buddhismus součástí každodenního života – ale že na ně se to nevztahuje. Říkají mi: „Lamo Ješe, vy nejste jako já, já nejsem jako vy.“ Jako by pokaždé naznačovali, že jejich osudem je zůstat zaseklí, zatímco já jsem se narodil s nějakou zázračnou schopností uniknout utrpení, kterou oni nemají. Takhle to ale není. Zase o tolik se neliším a zcela určitě nejsem výjimečný. Ani v nejmenším.

Je pravda, že jsem se narodil do náboženského feudálního prostředí a svou domovinu jsem opustil v patnácti letech, když do ní vpadla čínská armáda. Byl jsem jedním ze skupiny asi tří set lidí, kteří utekli ze země přes Himálaj, a jedním z pouhých třinácti, komu se o mnoho měsíců později podařilo dosáhnout bezpečí na indické hranici. Takové zkušenosti jsou neobyčejné, to uznávám.

Na druhou stranu jsem byl uprchlík, přistěhovalec, Asiat žijící v malém městečku s několika málo dalšími Asiaty. Taková zkušenost zase tak zvláštní není. Tohle zažily miliony lidí. A já zažil hluboké zklamání i zášť, zklamal jsem nejbližší rodinu i sám sebe, stal se ze mne povaleč bez smyslu života, chlap, co zoufale hledá klid. Byl jsem sobecký, požitkářský, nedisciplinovaný zroskotanec. Ztratil jsem člověka, kterého jsem na světě miloval ze všech nejvíc. A díky tomu můžu říct každému, kdo se mi snaží tvrdit, jak moc jsem jiný, že jsem úplně stejný jako oni.

Snad jediná věc, která mě od lidí, s nimiž hovořím, odlišuje (jsou to lidé převážně ze západního světa), je fakt, že jsem strávil spoustu let očišťováním své mysli tak, abych ji snadno dokázal nastavit pozitivně a netíhnul k negativitě. Nebyl to snadný úkol, ale vždycky jsem věřil, že není nemožný, protože věřím v pozitivní podstatu mysli. V buddhismu je mysl králem. Dokážeme-li změnit naši mentální orientaci, vše ostatní pak bude následovat.

Toto učení je přesným opakem toho, co považuji za typické západní myšlení. Nikdy nezapomenu na chlapa, který mi sám sebe popisoval jako „poškozené zboží“. Viděl jsem, jakou obrovskou silou ho tahle myšlenka vlastní nedostatečnosti ovlivňuje. Přímo mě to šokovalo, protože to bylo tolik cizí způsobu, jakým nahlížím sám na sebe, na ostatní lidi i na okolní svět. V buddhismu vycházíme z prvotního chápání, že vždy existuje nějaká naše část, která je dokonalá a dokonale klidná. V jádru každé lidské bytosti není hřích či nějaká prázdnota, ale vrozená dobrota a inteligence. Říkáme tomu Podstata Buddhy.

Celý život se snažím najít tuto svou část, abych mohl ukázat ostatním, že i oni mohou najít svou vlastní a spustit tak svou osobní proměnu. Pokud jdou za takovou změnou ze srdce, s výhradním cílem přinést do okolního světa více míru a štěstí, pak se tato změna vždycky dostaví. Nechť tato kniha přinese všem hledajícím naději a oporu.

Dítě Tibetu

Má nejranější vzpomínka je na to, jak jsem si hrál s kamarády. Hráli jsme si na zabíjení ptáků.

Už si nepamatuji, čí to byl nápad, nebo jestli jsme soutěžili o to, kdo umí nejlépe lovit. Dost možná jsme se nudili a hledali něco, do čeho se vrhnout, plni neposedného vzrušení typického pro děti na celé zeměkouli. Neměli jsme žádné hračky, protože naše společnost vůbec nic takového neznala, ani žádné učitele, kteří by mohli nasměrovat naši energii. Naši rodiče tvrdě dřeli na polích a my neměli na práci nic jiného než hledat si nějaké povyražení. Co si ale pamatuji, je pocit praku v ruce i hrdost na své schopnosti ve chvíli, kdy malý kamínek zasáhl ptáka a ten se zřítil k zemi.

Všichni jsme věděli, že je to špatně. Samozřejmě, že jsme to věděli! „Nezabiješ“ je jedním z Pěti přikázání, kterými se musí řídit každý buddhista. Tato přikázání – zdržet se zabití jakékoli živé bytosti, krádeže, sexuálních prohřešků, lhaní a opíjení se – byla nedílnou součástí života. Nikdo z dospělých z naší vesnice by nikdy nezabil žádné živé stvoření, ani pro maso. Proto jsme si hledali vzrušení částečně i v prohřešcích. Odebrali jsme se na okraj vesnice, na břeh řeky, kde nás nikdo neviděl. Jeden z nás praštil do rákosí, vyděšení ptáci v panice vzlétli vzhůru a další namířil prak a sestřelil svou kořist. Kdykoli se někdo trefil, křičeli jsme všichni radostí. Myslím, že nás ani na okamžik nenapadlo představit si, jak se asi cítí ti ptáci. Mě tedy ne. Nevzpomínám si, že bych kdy cítil lítost, ať už tenkrát, nebo později. Pokud by se na to tehdy přišlo, potrestali by nás, ale to se nikdy nestalo.

Není mi příjemná, tahle vzpomínka. Stejně jako skutečnost, že to nebylo naposledy, kdy jsem porušil přikázání nezabít. Ale uznávám, že jsem neprožil život bez chyb. Zdaleka ne! A právě proto se z mého života může leckdo poučit.

Narodil jsem se a vyrůstal jsem v maličké horské vesničce jménem Darak. Ležela na soutoku dvou z největších řek v Tibetu, Ngomču a Dzaču, z nichž se později stává Mekong. Naše provincie ve východním Tibetu se jmenovala Kham. Jako dítě jsem věděl, že Čhamdo, největší město provincie, leží den jízdy daleko, a že klášter Dolma Lhakang se nachází asi tři dny na koni západně. Kromě toho jsme znali ještě Lhasu, hlavní město, nesmírně vzdálené. Ani já, ani nikdo z mé nejbližší rodiny ji nikdy nenavštívil, ale dostávali jsme informace od obchodníků, kteří přijížděli prodávat své zboží, a občas od nějakého lamy, neboli kněžího, který cestoval ze svého kláštera, nebo do něho. Jen sotva jsem si dokázal představit úchvatný palác pro dalajlamy či velkolepé chrámy, protože v mé vesnici stálo sotva víc než tucet domů, rozesetých různě vysoko na zelených kopcích pospojovaných pěšinami, vyšlapanými našima nohama a nohama našich zvířat. Žádná vesnická síň, žádná církevní či jakákoli institucionální stavba. Lhasa nám připadala stejně odlehlá jako měsíc a skoro tak tajuplná.

Moje rodné jméno bylo Džampal Dagpa, zkráceně Džamdag. Nescházelo mi vůbec nic, vyrůstal jsem zahrnutý láskou, oporou a zbožností. Narodil jsem se v roce vodní ovce, což odpovídá roku 1943 západního kalendáře, domnívám se, že v září. Nevím to přesně, protože jsme ve vesnici neměli ani hodiny, ani kalendář. Nic z toho jsme nepotřebovali. Jediné, na čem záleželo, byly přechody mezi obdobími, podle kterých se řídilo, kdy sázet, kdy odvést zvěř do vyšších pastvin a kdy sklízet. Přesný den, kdy se člověk narodil, pro nás téměř nic neznamenal, protože jsme nepočítali dny. Dívali jsme se na to tak, že každý je mladý tak dlouho, dokud se z něj nestane starý.

Byl jsem nejmladší ze čtyř přeživších bratrů (přede mnou se narodil ještě jeden chlapec, zemřel ale dřív, než dostal jméno) – bratři se jmenovali Džamjang Čhögjal, Paldän Dagpa a Karma Šädrub Čhočhi Ňima – a pak jsem měl ještě dvě mladší sestry, Jangčhen Lhamo a Zime. Žil jsem s matkou, otcem, se starší sestřenicí, kterou jsem znal jako Tetičku, a s oběma sestrami. Naše matka nás bezmezně milovala, byla to obří žena, která mě úplně utopila ve svém objetí. A protože jsem byl nejmenší z kluků, tak mi u ní, stejně jako u všech ostatních ve vesnici, prošlo úplně všechno.

Všechny jednotlivé rodiny ve vesnici byly nějak spřízněné – když už ne pokrevně, tak alespoň sňatkem. Každý byl strýček nebo teta, bratranec či jiný příbuzný. Každý z dospělých mi dal pohlavek, pokud jsem na zavolání nepřišel dostatečně rychle, dal mi najíst, když jsem měl hlad, nebo mě objal, když jsem brečel kvůli nějaké banální dětské nepříjemnosti. Celý můj život sestával ze známé krajiny, kterou jsme jako děti všichni brázdili při hrách, a z lásky a péče dospělých, kteří mě znali ode dne, kdy jsem přišel na svět.

Pohoří v Khamu tvoří rozeklané štíty vypínající se do výšky 5 400 metrů, a když jsem byl dítě, stále ještě poskytovaly útočiště jeskynním mystikům, meditujícím celé měsíce v poustevnách s výhledem, jaký mají jen ptáci. Kham byl v dobách předbuddhistického Tibetu centrem mocných vojenských sil, celá století o něj sváděli války Mongolové s Číňany a vždy si udržoval politickou i ekonomickou moc. Jde o jedno z nejvýše položených obydlených míst na světě, dodnes až skličujícím způsobem odlehlé, ale jeho údolí jsou v porovnání s pustou vysočinou úrodná a bující. Byla to nedotčená divočina, která nám poskytovala vše, co jsme potřebovali, ale na oplátku vyžadovala náš respekt.

Lidé ze Západu bývají někdy překvapeni, když zjistí, že Tibet není, své vysoké nadmořské výšce navzdory, kompletně zasypaný sněhem. Na sníh tu vesměs panuje přílišné sucho, protože většinu srážek zastaví pásmo Himálaje. Během zimních měsíců řeže chlad do krku, a to navzdory palčivé záři nepolevujícího slunce – za jeden den můžete snadno utrpět omrzliny i úpal!

V Khamu žili lidé usazení, jako moje rodina, bok po boku s kočovníky, kteří bydleli ve stanech z jačích kůží. My, Khampové (obyvatelé oblasti Kham), ať už usazení, nebo kočující, jsme měli své místo v duchovním řádu, spravovaném klášterní kulturou mnichů, mnišek, lamů a tulkuů (nových převtělení lamů), kterým náležel čestný titul rinpočhe, neboli drahocenný, a kteří stáli v čelech klášterů. Uctívali jsme tulkuy a vnímali rozdíly v hluboce hierarchické kultuře, ale od církevních autorit jsme toho dostávali daleko více, než jsme jim kdy platili, ať už penězi či oddaností. Buddhismus je založen na hledání moudrosti a dobroty, která se nachází v každém z nás. Buddhovo učení, které se předává z generace na generaci, nám slouží jako průvodce při hledání tohoto moudra a dobra v sobě sama. Hovoříme o Třech klenotech Buddhismu: o Buddhovi, o dharmě (učení) a o sangze (církevní komunitě, ztělesňující a předávající dharmu). V Tibetu za mého dětství nikdo nic z toho nezpochybňoval. To vše bylo kulisou našich životů natolik vžitou, že ji nikdo vlastně ani nevnímal, a předmětem naší absolutní oddanosti.

Západní svět někdy popisoval charakter naší tibetské buddhistické kultury jako magický a mystický. Dnes, když v západním světě sám žiji, rozumím tomu proč. Jenže pro nás nebyly jasnozřivost a věštby ze snů, které se používaly například k identifikaci nejnovější inkarnace konkrétní linie tulkuů, o nic magičtější než elektřina, kterou si dnes rozsvítím, když přijdu na toaletu. Náš způsob existence a vztahu s ostatními lidmi i každou živou bytostí se řídil zvláštním chápáním reality a schopností mysli. V centru našeho vidění světa stála náboženská kultura, která stvořila nádherně zdobené chrámy s precizními pastelovými nástěnnými malbami s výjevy ze života svatých a se zlacenými svatyněmi. Každý z nás, ať už mnich, tulku, meditující poustevník žijící v jeskyni, matka deseti dětí ze stanu z jačí kůže, nebo třeba malý, rozmazlený a nevychovaný chlapec, byl součástí onoho propojeného světa.

Ne, že by mi, když jsem byl malý kluk, na čemkoli z tohoto záleželo. Ani jsem v každodenním životě nevnímal nějaké duchovní ozvěny. Buddhismus byl všude okolo stejně jako vzduch, který jsem dýchal, jako voda v potoce, jako jačí lejno, do kterého jsem upadl, když jsme si hráli na schovávanou.

Život naší nejužší rodiny utvářel náboženský řád, ale to platilo úplně pro každého. Můj nejstarší bratr Džamjang Čhögjal sloužil jako mnich v Riwočhe, překrásném klášteře docela nedaleko od našeho domova, v jedné z nejmalebnějších částí Khamu. Byl o sedm let starší než já, do kláštera odešel ještě předtím, než jsem se narodil, a já ho tudíž neznal. Tohle bylo poměrně běžné. Chlapec nebo dívka z každé rodiny, obvykle ten nebo ta nejstarší, odcházeli do kláštera, aby se z nich stali mnich nebo mniška.

Neznal jsem ani svého druhého bratra, Paldäna Dagpu. Když se narodil, neměla pro něj naše matka dost mléka, a aby ho zachránila, poslala ho do jiné vesnice ke své sestře, která ho kojila. Potkal jsem ho až o mnoho let později těsně předtím, než jsem opustil naši vesnici, a poznal jsem ho jen zběžně. Rodiče ho vybrali, aby pokračoval v péči o naši nejužší rodinu. Měl zdědit náš dům a postarat se o naše rodiče, až budou staří.

I tohle bylo obvyklé. Tibet nebyl jen klášterní, ale také patriarchální kulturou. Hlavou rodiny byl muž a ten potřeboval syna, aby ho jednou zastoupil a postaral se o rodinné záležitosti. Ženy měly významné pravomoci v domácnosti a jako matky byly uctívány, ale žily daleko omezenější životy. Mnohé z nich se staly mniškami, ale neměly šanci dostat se na nejvyšší příčky hierarchie, ty byly vyhrazené pouze mužům.

Můj třetí bratr, kterého jsem znal celý života jako Akonga, vystoupil z obyčejnosti. Narodil se v roce 1940, v roce železného draka, jako Karma Šädrub Čhočhi Ňima, ale už ve věku dvou let ho označili za druhé vtělení linie akongských tulkuů a ve čtyřech letech ho odvezli do kláštera Dolma Lhakang, kde se měl stát opatem.

Tulkuové jsou specifickou záležitostí tibetského buddhismu. Věříme, že osvícení duchovní učitelé se dokážou cíleně reinkarnovat tak, aby mohli i v dalším životě pokračovat ve svém díle. Když se toto stane, žijící lamové (lama je buddhistický kněz, mnich, duchovní učitel, který přijal mnišské sliby) a další duchovní učitelé rozpoznají přítomnost tohoto osvíceného pomocí snů a proroctví, poradí se s posvátnými písmy a vydají se dítě hledat. Pokud se jim to podaří, podrobí dítě řadě zkoušek, aby se přesvědčili, jestli je pravé, nebo ne. Když se podaří bývalého duchovního mistra rozpoznat, propukne obrovská radost, protože se teď může mistr vrátit ke své předchozí životní práci. Pro každou tibetskou rodinu je nesmírnou poctou, když je v jednom z jejích dětí rozpoznán tulku, proto se ho ochotně zřekne. Drtivá většina tulkuů v historii byli chlapci a muži, přestože existují i výjimky. Například tulkuové linie Samding Dordže Phagmo, kteří sídlí v klášteře Samding, jsou ženy. Jejich první inkarnace pochází z patnáctého století a ta současná, dvanáctá, žije stále ve Lhase.

Narodil jsem se nedlouho po Akongově odchodu do kláštera, takže jsem ho, stejně jako ostatní bratry, nepoznal. Co jsem ovšem věděl, a to už od prvních chvil, které si pamatuji, bylo, že se k němu mám připojit, až mně bude asi tak dvanáct let, abych s ním sloužil jako jeho pomocník.

Naše rodina byla jedinou ve vesnici, která měla dítě rozpoznané jako tulkua. Akongův případ byl ve skutečnosti ještě výjimečnější, protože jeho rodné místo určil věštbou sám Jeho Svatost Gjalwa Karmapa, hlava duchovní linie Kagjü, k níž se hlásila naše rodina.

V tibetském buddhismu existují čtyři školy, čili linie. Nejstarší je Ňingma a těmi dalšími jsou Kagjü, Sakja a Gelug. Každá z nich má vlastní vůdce i klášterní instituce a každý Tibeťan vyznává jednu konkrétní školu. Tulkuové známí jako karmapové jsou nejvyšší vůdci školy Kagjü, která mapuje své počátky až k indickým učitelům z 11. století, Tilopovi a Náropovi. Náropův žák Marpa pak založil linii Kagjü v Tibetu.

Více než tisíc let se tyto čtyři školy tak trochu „pošťuchovaly“, ale od 17. století jsou nejvyššími vůdci tibetského buddhismu dalajlamové, tulkuové a další představení nejnovější školy Gelug. Až do chvíle, kdy v roce 1959 Tibet zcela ovládla Čína, platili zároveň za dočasné vůdce Tibetu. Mezi hlavami jednotlivých škol a dalšími vyššími lamy je nastavena jasně definovaná hierarchie. Na jejím vrcholu stojí Jeho Svatost Dalajlama, o stupínek níže pak karmapové. Linii Kagjü a institut karmapů, kteří ji vedli, uctívala má rodina i klášter mého bratra. Jeho Svatost Dalajlamu jsme uznávali jako svého nejvyššího duchovního vůdce, náš vztah k němu byl ovšem o něco méně emotivní a oddaný než ten, který jsme cítili ke karmapům. Jeho Svatost 16. Karmapa byl pro nás něco jako duchovní král. Byl to také člověk s výjimečnou brilancí a mystickou silou, jak jsem měl později zjistit.

Akong se stal v naší společnosti díky svým vlastnostem člověkem s obrovským vlivem, mně ale připadaly veškeré záležitosti ohledně tulkuů naprosto cizí. Na chvíli, kdy jsem měl odjet tak daleko z Dolma Lhakangu, jsem vůbec nemyslel, a ani o Akonga jsem se téměř nestaral. Naplno jsem si užíval okouzlujícího života v podstatě jediného syna rodiny.

Konec ukázky

Table of Contents

Úvod

Dítě Tibetu