Stephen King

TEMNÁ PŮLE

Copyright © Stephen King, 1989

Originally English title: THE DARK HALF

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Translation © Linda Bartošková, 1997, 2011

Cover Illustration © Emil Křižka

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2021

Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-80-7593-348-5 (ePub)

ISBN 978-80-7593-349-2 (mobi)

Tato kniha je pro Shirley Sondereggerovou,

díky které nezapomínám na své záležitosti,

a pro jejího manžela Petera.

AUTOROVA POZNÁMKA

Zesnulému Richardu Bachmanovi vděčím za pomoc a inspiraci. Bez něj by tento román nemohl vzniknout.

S. K.

Prolog

„Podřízni ho,“ řekl Machine. „Podřízni ho, dokud tu stojím a dívám se. Chci vidět téct krev. Ať ti to nemusím říkat dvakrát.“

George Stark

Machineův způsob

Lidské životy – ty skutečné, nikoli prostá fyzická existence – začínají v různou dobu. Skutečný život Tada Beaumonta, chlapce, který se narodil a vyrůstal ve čtvrti Ridgeway v Bergenfieldu ve státě New Jersey, začal v roce 1960. Toho roku se mu přihodily dvě věci. Ta první dala jeho životu směr, druhá ho skoro ukončila. Toho roku bylo Tadu Beaumontovi jedenáct let.

V lednu poslal svou povídku do spisovatelské soutěže, kterou sponzoroval časopis American Teen. V červnu dostal od vydavatelů časopisu dopis s oznámením, že obdržel čestné uznání v kategorii beletrie. V dopise dál stálo, že porota by mu byla udělila druhou cenu, kdyby v průvodním dopise neprozradil, že je zatím o dva roky mladší, než aby mohl být bona fide považován za „amerického mladíka“. Přesto byla jeho povídka „Před Martyho domem“ neobyčejně zralé dílo, jak psali vydavatelé, a upřímně mu blahopřáli.

Za dva týdny dorazil z American Teen diplom. Přišel jako doporučená a pojištěná zásilka. Na diplomu bylo napsáno jeho jméno tak kudrlinkovatým staroanglickým písmem, že je sotva přečetl, a dole se skvěla zlatá pečeť s vytlačeným logem American Teen – siluetou nakrátko ostříhaného kluka a dívky s ohonem, kteří spolu tancují.

Tada, tichého a vážného chlapce, který dosud v ničem neprojevil vytrvalost a často zakopával o vlastní obrovské nohy, popadla matka do náruče a dusila ho polibky.

Na otce dojem neudělal.

„Jestli to bylo tak strašně dobrý, proč mu nedali prachy?“ zamručel z hlubin křesla.

„Glene…“

„No nic. Možná by mi mohl pan Ernest Hemingway zaběhnout pro pivo, až ho přestaneš muchlat.“

Matka už nic neřekla… ale nechala originál dopisu a diplom zarámovat, za což zaplatila z osobního kapesného, a obojí mu pověsila do pokoje nad postel. Když přišli na návštěvu příbuzní nebo známí, zavedla je tam, aby se podívali. Z Tada bude jednoho dne velký spisovatel, říkala návštěvám. Vždycky cítila, že z něj vyroste slavná osobnost, a zde je první důkaz. Tada tím uváděla do rozpaků, ale miloval svou matku natolik, že jí to nikdy neřekl.

Rozpaky nerozpaky, Tad se rozhodl, že matka má aspoň částečně pravdu. Nevěděl, jestli je mu souzeno, aby byl slavný spisovatel, ale spisovatel z něj bude, ať se děje co se děje. Proč ne? Psaní mu šlo. A co bylo důležitější, přímo ho pohlcovalo. Když se mu v hlavě vynořovala ta správná slova, nechával se jimi zavalit až po uši. A redaktoři mu nebudou pořád upírat peníze kvůli nějakým formalitám. Jedenáct let mu nebude věčně.

Ta druhá důležitá věc, která se mu v roce 1960 stala, se ohlásila v srpnu. Tehdy ho začaly sužovat bolesti hlavy. Nejdřív nebyly zlé, ale v září, kdy zase začínala škola, se mírná, plíživá bolest ve spáncích a za čelem proměnila v děsivé, chorobné maratony utrpení. Když ho ty bolesti popadly, nemohl dělat vůbec nic, jen ležet v zatemněném pokoji a čekat, až umře. Koncem září doufal, že konečně umře. A do půli října se bolest vystupňovala do té míry, že se začal bát, že neumře.

Záchvat strašlivé bolesti obvykle ohlašoval fantomový zvuk, který slyšel jen on – zněl jako vzdálené pípání tisíců malých ptáčků. Občas měl dojem, že ty ptáky skoro vidí – vypadali jako vrabci, hřadující po desítkách na telefonních drátech a hřebenech střech, jako to dělávali na jaře a na podzim.

Matka ho zavedla k doktoru Sewardovi.

Doktor Seward mu oftalmoskopem nahlédl do očí a zavrtěl hlavou. Potom zatáhl závěsy, zhasl stropní světlo a nařídil Tadovi, aby se díval na bílou zeď ordinace. Zaměřil na ni baterku a rychlým rozsvěcováním a zhasínáním vytvářel na zdi blikající světelný kotouč, na který se Tad díval.

„Je ti z toho divně, synku?“ Tad zavrtěl hlavou.

„Nedělá se ti slabo, jako na omdlení?“ Tad znovu zavrtěl hlavou.

„Necítíš něco? Třeba nahnilé ovoce nebo spálené hadry?“

„Ne.“

„Co ti tvoji ptáci? Slyšel jsi je, když ses díval na to blikající světlo?“

„Ne,“ řekl Tad udiveně.

* * *

„To jsou nervy,“ prohlásil jeho otec později, když se Tad ocitl znovu v čekárně. „Ten zatracenej kluk je uzlíček nervů.“

„Myslím, že je to migréna,“ řekl jim doktor Seward. „U tak mladého člověka je to nezvyklé, ale už se takové případy staly. A připadá mi velmi… citlivý.“

„To je,“ řekla Shayla Beaumontová, nikoli bez jisté pýchy.

„Nu, jednou se to snad bude moci léčit. Je mi líto, ale do té doby to bude muset nějak přetrpět.“

„Jo, a my s ním,“ zahučel Glen Beaumont.

Ale nebyly to nervy, nebyla to migréna a nepřešlo to.

Čtyři dny před Halloweenem uslyšela Shayla Beaumontová, jak jeden chlapec, se kterým Tad každé ráno čekal na školní autobus, začal hrozně křičet. Vykoukla ven kuchyňským oknem a uviděla svého syna ležet v křečích na cestičce. Krabice s obědem ležela vedle něj, ovoce a obložené chleby se rozletěly po asfaltu. Vyběhla ven, odehnala ostatní děti a pak nad ním jen bezmocně stála a bála se ho dotknout.

Kdyby velký žlutý autobus s panem Reedem za volantem přijel o chvilinku později, Tad mohl tehdy před domem na příjezdové cestičce umřít. Ale pan Reed byl v Koreji zdravotníkem. Uměl zaklonit chlapci hlavu a uvolnit dýchací cesty, takže se Tad nezadusil vlastním jazykem. Sanitka ho odvezla do bergenfieldské okresní nemocnice a na pohotovosti byl zrovna náhodou jeden doktor, jmenoval se Hugh Pritchard, který popíjel kávu a tlachal s přítelem o golfu, když chlapce přivezli dovnitř.

A Hugh Pritchard byl náhodou také nejlepším neurologem státu New Jersey.

Pritchard nařídil rentgen, a pak si snímky prostudoval. Ukázal je Beaumontovým a požádal je, aby zvláštní pozornost věnovali neurčitému stínu, který zakroužkoval žlutou voskovkou.

„Tohle,“ řekl. „Co je to?“

„Jak to máme sakra vědět?“ vyjel Glen Beaumont. „Vy jste sakra doktor!“

„Správně,“ souhlasil Pritchard suše.

„Manželka říkala, že to vypadalo, že to s ním pořádně seklo,“ pokračoval Glen.

Doktor Pritchard pravil: „Jestli tím myslíte, že měl záchvat, pak ano, měl záchvat. Jestli tím myslíte, že měl epileptický záchvat, pak jsem si docela jist, že takový záchvat neměl. Tak silný záchvat, jako měl váš syn, by byl určitě grand mal, a Tad nevykazoval žádnou reakci na Littonův světelný test. Po pravdě řečeno, kdyby Tad měl epilepsii grand mal, nepotřebovali byste doktora, aby vám to vysvětloval. Svíjel by se vám v obýváku na koberci pokaždé, když by vám začal lítat obraz v televizi.“

„Tak co to je?“ zeptala se Shayla ustrašeně.

Pritchard se vrátil ke snímku pověšenému na prohlížečce.

„Co je tohle?“ poklepal znovu na zakroužkované místo. „Náhlý nástup bolestí hlavy ve spojitosti s naprostou absencí předchozích záchvatů podle mě naznačuje, že váš syn má mozkový nádor,“ pravil, „pravděpodobně dosud malý a doufejme benigní.“

Glen Beaumont bez hnutí hleděl na doktora a jeho manželka stála vedle něj a plakala do kapesníku. Plakala, aniž by vydala nějaký zvuk. Tento nehlučný pláč byl výsledkem letitého manželského tréninku. Glenovy pěsti byly rychlé, bolestivé a skoro nikdy nenechávaly stopy a Shayla by po dvanácti letech tichého smutku plakat nahlas nejspíš nedokázala, ani kdyby chtěla.

„Sakumprásk to teda znamená, že mu chcete řezat mozek?“ zeptal se Glen se svým obvyklým taktem a jemnocitem.

„To není ten pravý výraz, pane Beaumonte, ale jsem přesvědčen, že průzkumná operace je nutná, ano.“ A pomyslel si: Jestli je opravdu Bůh a jestli nás opravdu stvořil k obrazu svému, pak nechci domýšlet, proč se tu potuluje tolik blbů, jako je tenhle, s osudy tolika jiných lidí v rukou.

Glen dlouho mlčel, hlavu skloněnou, čelo zamyšleně zamračené. Nakonec hlavu zvedl a položil otázku, která mu dělala největší starosti: „Povězte mi pravdu, doktore – kolik to všechno bude stát?“

Asistující sálová sestra to uviděla první.

Její pronikavý výkřik otřásl operačním sálem, kde během posledních patnácti minut zněly jen tiché povely doktora Pritcharda, sykot masivních přístrojů udržujících životní funkce a pronikavé zakňučení Negliho pily.

Sestra tápavě ucouvla, vrazila do vozíku, na kterém byly úhledně vyloženy skoro dvě desítky nástrojů, a převrhla ho. Vozík dopadl na dlažbu, třískl, až se rozlehla ozvěna, a vzápětí následovala přehršle jemnějšího cinkotu.

„Hilary!“ zařvala hlavní sestra. Její hlas vyjadřoval šok a údiv. Zapomněla se natolik, že dokonce téměř vykročila k prchající ženě ve vlajícím zeleném úboru.

Doktor Albertson, který asistoval, kopl hlavní sestru pantoflem do lýtka. „Nezapomeňte laskavě, kde jste.“

„Ano, doktore.“ Okamžitě se obrátila zpět a ani se neohlédla po dveřích sálu, které se hlučně rozletěly, když Hilary opouštěla jeviště a nepřestávala ječet jako splašený hasičský vůz.

„A nechte nástroje sterilizovat,“ nařídil Albertson. „Hned. Šup, šup, šup.“

„Ano, doktore.“ Začala nástroje sbírat, těžce při tom oddechovala, byla očividně nervózní, ale jinak se zcela ovládala.

Zdálo se, že doktor Pritchard si ničeho nevšímá. Napjatě hleděl do otvoru, který vyřízl v lebce Tada Beaumonta.

„Neuvěřitelné,“ zamumlal. „Prostě neuvěřitelné. Skutečně pozoruhodné. Kdybych to neviděl na vlastní oči…“

Sykot sterilizátoru ho patrně vzpamatoval, podíval se na doktora Albertsona.

„Chci odsávání,“ řekl ostře. Pohlédl na sestru. „A co sakra děláte vy? Luštíte křížovku v nedělní příloze? Pohněte zadkem a hned to přineste!“

Přišla s nástroji na čistém tácu.

„Odsávej mi, Lestere,“ nařídil Pritchard Albertsonovi. „Hned. Potom ti ukážu něco, co jsi ještě nikdy neviděl v žádném obludáriu na venkovské pouti.“

Albertson přivezl pumpu na odsávání a nevšímal si hlavní sestry, která mu uskočila z cesty a při tom sotva vybalancovala nástroje, které stále držela.

Pritchard se díval na anesteziologa.

„Jaký má tlak, příteli? Slušný tlak je vše, co chci.“

„Má sto pět na osmašedesát, doktore. Stabilní jako skála.“

„Nu, jeho matka tvrdí, že nám tu leží další William Shakespeare, takže se ho tak budeme snažit udržet. Odsávej, Lestere – nelechtej ho jenom!“

Albertson přiložil nástroj, odsával krev. Monitorovací zařízení v pozadí pravidelně pípalo, monotónně, konejšivě. Potom se doktor Albertson prudce nadechl. Měl pocit, jako by mu někdo vrazil pěst do břicha.

„Ach, panebože. Ježíši Kriste. Kriste pane.“ Na okamžik se odvrátil… ale pak se naklonil blíž. Oči nad maskou a za brýlemi s rohovinovou obroučkou se mu rozevřely dokořán a najednou se leskly zvědavostí. „Co je to?“

„Myslím, že vidíš sám,“ odpověděl Pritchard. „Jenomže chvilku trvá, než si na to člověk zvykne. Už jsem o tom četl, ale nikdy jsem nečekal, že to doopravdy uvidím.“

Mozek Tada Beaumonta měl zabarvení vnějšího okraje škeble – středně šedou s jemným nádechem do růžova.

Z hladkého povrchu tvrdé pleny mozkové se poulilo osamělé, slepé a znetvořené lidské oko. Mozek lehce tepal. Oko tepalo s ním. Vypadalo to, jako by na ně mrkalo. Právě tohle – zdání, že mrká – vyhnalo asistující sestru ze sálu.

„Ježíši Kriste, co je to?“ zeptal se znovu Albertson.

„Nic,“ řekl Pritchard. „Kdysi to možná byla část živé, dýchající lidské bytosti. Teď to není nic. Jenom problém. A náhodou je to problém, se kterým si umíme poradit.“

Doktor Loring, anesteziolog, se ozval: „Mohu se podívat, doktore Pritcharde?“

„Pořád je stabilní?“

„Ano.“

„Tak pojďte. O tomhle budete vyprávět vnukům. Ale rychle.“ Zatímco se Loring díval, Pritchard se otočil k Albertsonovi.

„Chci Negliho. Otevřu ho trochu víc. Potom vezmeme sondu. Nevím, jestli to můžu dostat celé, ale dostanu toho co nejvíc.“

Lester Albertson, který teď zastupoval hlavní sálovou sestru, strčil čerstvě sterilizovanou sondu do Pritchardovy ruky v rukavici, když si o ni Pritchard řekl. Pritchard – teď si pod vousy broukal melodii z Bonanzy – pracoval v ráně rychle a téměř bez námahy, a jen chvílemi se díval do malého zrcátka, podobného zubařskému, na konci sondy.

Pracoval hlavně po hmatu. Albertson bude později říkat, že v životě neviděl tak strhující ukázku intuitivní chirurgie.

Kromě oka našli část nosu, tři nehty a dva zuby. Jeden zub měl malý kaz. Oko dál tepalo a snažilo se mrkat, když Pritchard provedl jehlovým skalpelem první punkci a pak oko vyřízl. Celá operace od první sondáže po konečnou excizi trvala pouze dvacet sedm minut.

Do nerezové misky na vozíku s nástroji vedle Tadovy oholené hlavy plesklo pět chuchvalců tkáně.

„Myslím, že jsme hotoví,“ řekl nakonec Pritchard. „Zdá se, že cizorodou tkáň spojovaly rudimentární ganglie. Pokud tam přece jen zbyly nějaké kousky, myslím, že jsme je s velkou pravděpodobností usmrtili.“

„Ale… jak to, usmrtili, když ten kluk pořád žije? Chci říct, je to přece jeho součást, ne?“ ptal se Loring užasle.

Pritchard ukázal na vozík.

„Najdeme v hlavě toho kluka oko, pár zubů a hrstku nehtů a vy si myslíte, že je to jeho součást? Vidíte, že by mu nějaké nehty chyběly? Chcete je spočítat?“

„Ale i rakovina je součást pacientova vlastního…“

„Tohle nebyla rakovina,“ vysvětloval Pritchard trpělivě. Ruce mu při hovoru pracovaly dál jako po másle. „V mnoha případech, kdy matka porodí jediné dítě, bylo to dítě ve skutečnosti původně dvojče, příteli. Může se to stát až ve dvou případech z deseti. Co se stane s druhým plodem? Silnější absorbuje slabšího.“

„Absorbuje? Chcete říct, že ho pozře?“ zeptal se Loring. Trochu zezelenal. „Hovoříme tu o kanibalizmu in utero?“

„Říkejte si tomu, jak chcete, stává se to docela často. Jestli někdy vyvinou ten sonograf, o kterém se na lékařských konferencích pořád mluví, možná zjistíme, jak často. Ale ať se to děje často nebo zřídka, dnešní případ je mnohem vzácnější. Část dvojčete toho chlapce zůstala neabsorbována. Náhodou skončila v jeho čelním laloku mozkovém. Stejně tak mu mohla uvíznout ve střevech, slezině, páteři, kdekoli. Takové věci obvykle vidí jenom patologové – zjistí se to při pitvě, ale nikdy jsem neslyšel o případu, kdy by cizorodá tkáň byla příčinou smrti.“

„Tak co se tu stalo?“ zeptal se Albertson.

„Tuto tkáň, která byla před rokem pravděpodobně mikroskopické velikosti, cosi znovu probudilo k životu. Růstové hodiny absorbovaného dvojčete, které měly navěky doběhnout aspoň měsíc předtím, než paní Beaumontová porodila, něco znovu natáhlo… a ta zatracená věc se skutečně rozběhla. Není v tom žádné tajemství: už jen nitrolební tlak stačil, aby působil klukovi bolesti hlavy a křeče, které ho sem dostaly.“

„Ano,“ přikývl Loring, „ale proč se to stalo?“

Pritchard zavrtěl hlavou. „Pokud za třicet let budu vykonávat nějakou náročnější činnost než se ohánět golfovou holí, můžete se mě pak zeptat. Možná budu znát odpověď. Teď jenom vím, že jsem lokalizoval a odstranil velmi zvláštní, velmi vzácný druh nádoru. Benigního nádoru. A abychom se vyhnuli komplikacím, bude to podle mého názoru všechno, co potřebují jeho rodiče vědět. Vedle otce toho kluka by i Piltdownský člověk vypadal jako génius. Neumím si představit, jak bych mu vysvětlil, že jsem provedl jeho jedenáctiletému synovi potrat. Lestere, zavřeme ho.“

A jako by si dodatečně vzpomněl, vlídně dodal k hlavní sálové sestře:

„Tu krávu pitomou, co odtud utekla, chci vyrazit. Dejte jí výpověď, prosím.“

„Ano, doktore.“

Tad Beaumont odešel z nemocnice devět dnů po operaci. Levá strana těla mu zůstala ještě skoro půl roku nepříjemně slabá a občas, když byl moc unavený, viděl před očima divné, ne tak docela nesmyslné obrazce z mihotavých světel.

Matka mu jako dárek na uzdravenou koupila starý psací stroj Remington 32 a světelné záblesky se objevovaly, hlavně když se hodinu před spaním hrbil nad psacím strojem a namáhal se správně něco vyjádřit nebo se snažil vymyslet, co by se mělo dál přihodit v povídce, kterou právě psal. Nakonec obrazce taky zmizely.

Ten přízračný, fantomový zvuk – cvrlikání hejna vrabců – se po operaci nevrátil vůbec.

Psal dál, získával sebedůvěru a vybrušoval zárodky stylu a šest let poté, co začal jeho skutečný život, prodal svou první povídku – pro American Teen. Potom se už neohlédl.

Rodiče i sám Tad byli přesvědčeni, že tehdy na podzim v jeho jedenáctém roce mu byl z čelního laloku mozkového vyňat malý nezhoubný nádor. Pokud o tom Tad vůbec přemýšlel (což dělal s uplývajícími roky stále méně), pomyslel si jen, že měl neobyčejné štěstí, že přežil.

Mnoha pacientům, kteří v těch průkopnických dobách podstoupili operaci mozku, se to nepodařilo.

I. – Nechutná nádivka

Machine svými dlouhými, silnými prsty pomalu a pečlivě narovnal kancelářské svorky. „Podrž mu hlavu, Jacku,“ nařídil muži za Halsteadem. „Drž ji pevně, prosím.“

Halstead viděl, co chce Machine udělat, a začal řvát, když mu Jack Rangely přitiskl velké ruce na spánky, aby mu udržel hlavu v klidu. Jeho řev se rozléhal a duněl opuštěným skladištěm. Ohromný prázdný prostor fungoval jako přirozený zesilovač. Halstead připomínal operního zpěváka, který se rozcvičuje před premiérou.

„Vrátil jsem se,“ řekl Machine. Halstead pevně zavřel oči, ale nepomohlo to. Ocelový drát bez námahy projel levým víčkem a propíchl bulvu pod ním, jen to slabě puklo. Ven začala prosakovat lepkavá, želatinová tekutina. „Vrátil jsem se z mrtvých a ty se vůbec netváříš potěšeně, že mě vidíš, hajzle nevděčnej.“

George Stark

Cesta do Babylonu

Jedna

LIDÉ RÁDI MLUVÍ

1

Obsah časopisu People z 23. května byl docela typický.

Obálku zdobila význačná mrtvola tohoto týdne – rokenrolová hvězda –, která se oběsila ve vězeňské cele, kam ji zavřeli za držení kokainu a nejrůznějších přidružených drog. Uvnitř byla obvyklá všehochuť: devět neobjasněných sexuálních vražd v neobydlené západní části Nebrasky, guru propagující zdravou stravu, kterého zavřeli za dětské porno, žena v domácnosti z Marylandu vypěstovala tykev, která vypadala trochu jako busta Ježíše Krista – když jste se na ni dívali přivřenýma očima v zatemněném pokoji, opravdu tomu tak bylo, chromá paraplegička trénovala na cyklistický závod v New Yorku, rozvod hollywoodských hvězd, sňatek v newyorské vyšší společnosti, zápasník se zotavoval z infarktu, komika žaluje neformální partnerka o výživné.

Byl zde také článek o utažském podnikateli, který prodával nejnovější trhák, panenku nazvanou Jo, mami! Jo, mami!, údajně vypadala jako „tchyně, kterou si každý oblíbí (?)“. Měla vestavěný magnetofon utrušující hlášky typu „Když byl malý, v mém domě se nikdy nepodávala studená večeře, drahoušku“ a „Tvůj bratr se nikdy nechová, jako bych mu páchla, když přijedu na pár týdnů“. Skutečný trhák byl, že místo abyste Jo, mami! tahali za šňůrku v zádech, aby začala mluvit, nakopli jste tu potvoru, co nejvíc to šlo. „Jo, mami! je dobře vycpaná, zaručujeme, že se nerozbije, a také zaručujeme, že neodře stěny ani nábytek,“ říkal její pyšný vynálezce pan Gaspard Wilmot (který, jak se článek mimochodem zmiňoval, byl kdysi obviněn z neplacení daní z příjmu – od žaloby bylo upuštěno).

A na straně třicet tři toho zábavného a poučného čísla předního amerického zábavného a poučného časopisu byla stránka nadepsaná typickým titulkem z People: průbojným, výstižným a pádným: BIO.

„People jde rád přímo k věci,“ řekl Tad Beaumont manželce Liz, když seděli vedle sebe v kuchyni u stolu a společně ten článek už podruhé pročítali. „BIO. Když nechceš BIO, přejdi na MÁM PROBLÉM a přečti si o těch holkách, z kterých kdosi hluboko v srdci Nebrasky dělá fašírku.“

„Není to tak legrační, když se nad tím opravdu zamyslíš,“ řekla Liz Beaumontová, ale vzápětí to pokazila tím, že zdusila smích v pěsti.

„Sice ne zrovna k popukání, ale je to určitě zvláštní,“ kývl Tad a začal znovu listovat článkem. Nepřítomně si při tom mnul malou bílou jizvu vysoko na čele.

Jako většina rubrik BIO v People byla i tato jediným místem v celém časopise, které poskytovalo více prostoru slovům než obrazové části.

„Lituješ, žes to udělal?“ zeptala se Liz. Jedno ucho měla pořád nastražené k dvojčatům, ale ta zatím byla naprosto skvělá, spala jako jehňátka.

„Za prvé,“ řekl Tad, „neudělal jsem to jen já. Udělali jsme to my. Jeden za oba a oba za jednoho, pamatuješ?“ Poklepal na fotografii na druhé straně článku, na které byla jeho žena, podávající Tadovi misku s rozinkovými sušenkami, zatímco Tad sedí u psacího stroje se založeným listem papíru. Nedalo se poznat, co, a pokud vůbec něco, je na papíře napsané. To bylo asi dobře, protože to musel být hrozný žvást. Psaní byla pro něj vždycky těžká práce a nepatřila k činnostem, které dokázal provádět před obecenstvem – zvlášť pokud v obecenstvu byl náhodou fotograf z časopisu People. Georgeovi šlo psaní mnohem lehčeji, ale pro Tada bylo zatraceně těžké. Liz se k němu nepřibližovala, když se pokoušel – občas úspěšně – psát. Nenosila mu ani telegramy, natož sušenky.

„Ano, ale…“

„Za druhé…“

Konec ukázky

Table of Contents

Prolog

I. – Nechutná nádivka