NEBOJTE SE TMY

Objevte relaxační účinky tmy

přinášející hluboký klid

OSHO

Copyright © 1969, 2017 OSHO International Foundation,

www.osho.com/copyrights

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2021

Translation © Jana Žlábková, 2021

All rights reserved (Všechna práva vyhrazena)

Originaly English title: Falling in Love with Darkness, by Osho

Obsah této knihy je výběrem z různých hovorů, jimiž se Osho obracel k živému publiku.

Všechny hovory, jež Osho pronesl, byly v úplnosti publikovány jako knihy a jsou nyní rovněž dostupné ve formě původních audionahrávek. Tyto audionahrávky lze stejně jako úplný archiv psaných textů získat on-line (elektronicky přes internet) prostřednictvím OSHO Library na www.osho.com.

OSHO is a registered trademark of Osho International Foundation,

www.osho.com/trademarks

(OSHO je registrovaná obchodní značka Osho International Foundation,

www.osho.com/trademarks.)

ISBN 978-80-7593-350-8 (ePub)

ISBN 978-80-7593-351-5 (mobi)

„Ve tmě jsou ukryta všechna

důležitá tajemství života.“

Osho

„Když vás obklopuje tma,

ponořte se do ní, splyňte s ní.

A zjistíte, že vám nabízí,

co vám světlo nemůže dát.“

Osho

PŘEDMLUVA

Vypráví se krásný příběh o jedné z nejúžasnějších žen, jaké kdy žily. Jmenovala se Rábi’a al-’Adawíja. Jednoho večera, když zapadalo slunce, hledala na ulici něco, co ztratila. Tehdy jí už bylo hodně let… kolem devadesáti.

Uviděl ji mladík a přišlo mu té stařenky líto. Nebyl místní a neznal ji. A tak se zeptal: „Co hledáte? Můžu vám pomoct? Jste velmi stará a slunce zapadá. Stmívá se a vy to stěží najdete. Povězte mi, o co jde. Nemám nic na práci a moc rád vám pomohu.“

Rábi’a se zasmála. A řekla: „Děkuji ti za tvou laskavost, cizinče.“

Mladík se otázal: „Proč mě nazýváte cizincem?“

Rábi’a odpověděla: „Protože nikdo odtud by mi nepomohl. Všichni si myslí, že jsem blázen. A možná mají pravdu. Ztratila jsem jehlu.“

Mladík řekl: „Jehla je maličká a vy máte staré znavené oči. Jak byste ji mohla najít? Vždyť už se stmívá. Ukažte mi, kam přesně spadla. Když budu znát místo, třeba ji dokážu najít.“

Rábi’a pravila: „Bude lepší, když se mě na to nebudeš ptát, protože já jsem ji neztratila na ulici. Ztratila jsem ji doma, ale tam už byla přílišná tma. Jsem chudá a nemám ani lampu. Uvědomila jsem si, že v té tmě ji stěží najdu, a tak mě napadlo, že venku je ještě pořád trochu světlo. A začala jsem ji hledat tady.“

Mladík řekl: „Možná mají vesničané pravdu. Tu jehlu jste ztratila doma a hledáte ji venku! Ale vaše bláznovství má určitou logiku. Ta úvaha je v podstatě racionální. V domě je příliš velká tma, takže uvnitř jehlu nenajdete. A venku je ještě alespoň trochu světlo, tudíž existuje jistá možnost. Ale jestli jste ji neztratila tady, světlo vám nepomůže.“

Rábi’a odvětila: „A přitom přesně to dělají všichni na celém světě, a nikdo je nepovažuje za blázny. Všichni ztratili své poklady uvnitř sebe, a hledají je venku, protože tam je větší světlo. Venku jsou otevřeny všechny smysly a snáze se hledá.“

Otázka není: Kde se snáze hledá? Otázka je: Kde jste to ztratili? Velmi dobře víte, že jste to neztratili venku. Nedokážete si vybavit situace, kdy byste ztratili své poklady… své vědomí, své bytí, svou lásku, svou blaženost, své ticho, svou nevinnost. Nic takového se nenachází venku. A pokud jste to neztratili tam… Na světě není více možností. Existují pouze dvě. Jsou to jednoduché počty. Jestli jste to neztratili venku, ztratili jste to uvnitř.

Uvnitř je tma. S tím souhlasím. Ale tma není překážkou. Vím to z vlastní zkušenosti. Tma je velmi prospěšná, protože je poklidná. Je tichem. Taková tma září, je jiným druhem světla. Zpočátku ji vnímáte jako tmu, ale když pronikáte hlouběji, stává se postupně světlem, jaké jste předtím nikdy nepoznali.

Znali jste pouze světlo, které potřebuje energii. Platí to dokonce i o slunečním světle. Slunce se každý den vyčerpává a vědci tvrdí, že vydrží nanejvýš pár milionů let. Potom náhle ztratí své světlo a všude nastane tma. Každý den pohasínají hvězdy, které jsou mnohem větší než Slunce. Existovaly déle než Slunce a vyčerpaly svou energii. Ve vnějším světě je všechno závislé na určitém palivu, ale uvnitř je úplně jiné světlo. Nepotřebuje palivo. Proto je věčné a nedá se vyčerpat.

Co vypadá zpočátku jako tma, se postupně rozzáří. A jakmile se rozline záře… právě tomu se říká osvícení… poznáte opravdové světlo. Doposud jste vídali pouze stíny světla ve vnějším světě. Neviděli jste skutečné světlo, jež nezná začátku ani konce.

Seberte odvahu, nemáte co ztratit. O co můžete přijít? Proč mít strach? Jděte nebojácně dovnitř… je to vaše vlastní území, je to vaše vlastní bytí. A jakmile spatříte třeba jen paprsek světla, je to začátek nejúžasnějšího prožitku v životě, s jehož blažeností a požehnáním se nedá nic srovnat.

Osho

výňatek z knihy The Rebel

1. KAPITOLA – TMA JE KLID A RELAXACE

Mí drazí.

Tma přináší pocit blaženosti, tak proč toužíme po světle? Proč na něm tolik lpíme? Neuvědomujeme si, že touha po světle symbolizuje strach, který je zakořeněn hluboko uvnitř. Je symbolem strachu. Chceme světlo jen proto, že se potřebujeme zbavit strachu. Mysl se ve tmě bojí. Touha po světle není žádná skvělá vlastnost. Prostě dokazuje, že ve vědomí sídlí strach. Ustrašený člověk potřebuje světlo. A ten, kdo nemá strach, už nepovažuje tmu za tmu. Úzkost spojená s tmou a boj s ní, to všechno jsou pouze důsledky strachu. Jakmile se ho člověk zbaví, zmizí i touha po světle.

Na této zemi žilo pár lidí, kteří se odvážili říct, že bůh je tma. Všichni ostatní vždy považovali boha za světlo. „Bůh je světlo“… Lidé většinou říkali, že bůh je světlo. Ale právě oni věří v boha jenom ze strachu. Pokud si představují boha jako světlo, znamená to, že jsou ustrašení. Dokážou přijmout boha jako světlo. Kdo se bojí, není schopen přijmout tmu.

Existovalo však několik jedinců, kteří říkali, že bůh je nekonečná tma. I já považuji boha za nekonečnou tmu. Proč? Světlo má konec, tma nikoli. I když budete dál a dál rozvíjet představy o světle, stejně dospějete k určitému konci. Můžete o něm přemýšlet nespočtem způsobů, ale nakonec dorazíte k jeho hranicím.

Zkuste přemýšlet o tmě. Má nějaké hranice? Je těžké představit si hranice tmy. Tma nemá konce, tma je nekonečná.

Světlo vyvolává vzrušující pocit napětí. Tma přináší klid a uvolnění. Ale lidé jsou ustrašení, a proto nazývají život světlem a smrt tmou. Nicméně ve skutečnosti je život stres – a smrt je relaxace. Den je neklid, noc je odpočinek. Pokud někdo označuje chaotické činnosti milionů životů světlem, pak má pravdu. Ale v tom případě se nejvyšší svoboda dá nazvat tmou.

Možná jste si nikdy neuvědomili, že když se paprsky světla dotknou očí, vzniká stres, neklid. Nastane noc a chcete spát, ale svítí světlo, takže nemůžete usnout. Ve světle se obtížně odpočívá. Tma je nejvyšší poklid. Tma vede ke stavu hlubokého klidu.

Jakmile se však ocitnete třeba jen v pološeru, začnete být neklidní a nejistí. Stačí trocha tmy a okamžitě zneklidníte a v duchu si říkáte, co se asi stane. Pamatujte si, že každý, kdo se bojí tmy, má stejný strach ze samádhi, ze stavu božské extáze. Samádhi přináší ještě větší ticho než tma.

Z téhož důvodu se bojíme smrti. Co je strach ze smrti? Jak může smrt někomu ublížit? Nikdy nikdo neslyšel, že by smrt někomu ublížila. Život může v určitých případech napáchat obrovské škody, ale co může způsobit smrt?

Komu kdy ublížila smrt? Život přináší mnohé problémy. Co je život? Dlouhá řada problémů! Mučila smrt někdy někoho? Kdy někoho rušila? Kdy někomu způsobila utrpení? Ale lidé se jí bojí. A lpějí na životě.

Smrt je neznámo. Ale proč by člověk měl mít strach z neznáma? Můžete se bát něčeho, co znáte. Čeho se můžete bát na tom, co neznáte, když ani nevíte, je-li to dobré, nebo špatné? Takový strach není ve skutečnosti strachem ze smrti. Lidé se bojí, že se ztratí ve tmě. Život je plný světla, všechno je vidět, všechno je důvěrně známé.

Vídáte známé lidi, známý domov, známý dům, známou vesnici. Smrt se jeví jako temná díra, do níž spadnete a nic neuvidíte. Nebudete mít kontakt s přáteli, s rodinou, s milovanými lidmi, s ničím, co jste kolem sebe vybudovali. Vše bude ztraceno. A kdo ví, do jaké tmy vstoupíme? Mysl se bojí vejít do tmy.

Pamatujte si, že strach ze tmy je založen na strachu ze samoty. Strach ze samoty je úzce spjat se strachem ze tmy. Uvědomujete si, že ve světle nejste nikdy úplně sami. Vidíte ostatní lidi. Zatímco ve tmě, i když je někdo nablízku, jste sami. Nikoho nevidíte. Nejste si jisti, zda tam někdo je, nebo není. A ten, kdo chce být sám, musí vstoupit do tmy.

Jóga, meditace a samádhi jsou různá označení schopnosti proniknout do hluboké tmy.

Takže je dobře, že je zde hodně tlumené světlo. Sešli jsme se tu a já nemám moc velkou radost, že zrovna teď někdo přinesl pár svíček. Kdyby se ve vesnici konalo víc svatebních oslav, nebyl by schopen najít svíčky, což by bylo ještě lepší.

Tma je neznámo. Jsme v ní sami. Cítíme se ztraceni a myslíme si, že vše známé zmizelo. Pamatujte si, že k pravdě dojdou pouze ti, kteří dokážou opustit důvěrně známé věci, zbavit se jich a vstoupit do neznáma, kde nevede žádná cesta.

Říkám těchto pár věcí na úvod, abyste pochopili, že pokud si nezamilujete tmu, nebudete schopni milovat velké pravdy života. Až se příště ocitnete ve tmě, zadívejte se do ní: náhle si uvědomíte, že vůbec není tak děsivá. Když vás obklopuje tma, ponořte se do ní, splyňte s ní. A zjistíte, že vám nabízí, co vám světlo nemůže dát.

Ve tmě jsou ukryta všechna důležitá tajemství života.

Vidíte stromy, ale jejich kořeny jsou pro vás neviditelné, protože jsou zapuštěny hluboko ve tmě. Vidíte kmen a listí a plody, ale kořeny nemůžete pozorovat, protože rostou ve tmě. Když je vytáhnete na světlo, strom zahyne. Věčná hra života se odvíjí ve tmě.

Život se rodí ve tmě uvnitř matčina lůna. Ze tmy procházíme branou narození a branou smrti mizíme ve tmě.

Kdosi zpíval píseň o životě… Co je život? Představte si dům obklopený oceánem naprosté tmy. Uvnitř je rozsvícena malá svíčka. Z širé oblohy přiletí pták, kterého přiláká světlo, chvíli mává křídly a potom vyletí druhým oknem ven. Přesně tak přicházíme ze tmy, poletujeme kolem plamene života a pak se vytratíme do jiné tmy.

Na samém konci bude tma naším jediným společníkem. Pokud se hodně bojíte tmy, budete mít v hrobě velké obtíže. Jestliže máte strach ze tmy, bude pro vás přechod do smrti problém. Člověk se musí naučit milovat i smrt.

Milovat světlo je velmi snadné. Kdo ho nemá rád? Na lásce k světlu není nic výjimečného. Milujte tmu. A pamatujte si, že kdo miluje světlo, začne nenávidět tmu. Ale ten, kdo miluje tmu, přirozeně miluje i světlo. Zkuste to pochopit, prosím.

Jak může člověk, který přijímá milující tmu, odmítat milující světlo? Láska ke tmě obsahuje lásku ke světlu, ale láska ke světlu nemůže zahrnout lásku ke tmě.

Například není obtížné milovat krásu. Kdo by ji nemiloval? Ale pokud začnete milovat ošklivost, budete přirozeně milovat i krásu. Kdo je schopen mít rád ošklivost, cítí lásku i ke kráse. Ale opačně to nejde. Člověk, který miluje krásu, nedokáže milovat ošklivost. Milovníci květin mají rádi květiny, ale odmítají milovat trny. Stanou se překážkou lásky ke květinám. Ale jestliže někdo miluje trny, nic mu nebrání v tom, aby miloval květiny.

Těchto pár zásadních věcí jsem vám chtěl úvodem sdělit.

Vzpomněl jsem si na jeden příběh, jímž chci začít promluvy nadcházejících tří dnů…

Byla noc podobná té dnešní. Měsíc byl v úplňku a po opuštěné cestě kráčel pomatený muž. Zastavil se u stromu, vedle něhož byla velká studna. Když se do ní muž podíval, viděl na hladině odraz měsíce, a tak ho napadlo, že tam ten chudák asi spadl. „Co budu dělat? Jak můžu zachránit měsíc? Jsem tu sám, nikdo mi nepomůže! Jestli ho nezachráním, nejspíš zahyne.“

A pak vyvstal další problém… Zrovna probíhal ramadán, a pokud měsíc zůstane v studni a lidé neuvidí úplněk, jak mohou ukončit půst? Zemřou hlady. Každý, kdo drží ramadán, myslí celý den na chvíli, kdy konečně skončí. Každý, kdo se postí, uvažuje stejně. Všichni lidé, kteří vykonávají náboženské rituály, si zoufale přejí, aby už zazvonil zvonek a jejich trápení skončilo. Vyznavači náboženství mají stejně jednoduché myšlení jako školáci.

Muž v duchu rozjímal: „Probíhá ramadán a měsíc uvízl ve studni. Co se stane? Já sice nemám s ramadánem nic společného, ale… A nikdo není nablízku.“ Nakonec se mu podařilo najít kus provazu. Udělal na něm smyčku a hodil ho do studny, aby vytáhl měsíc ven. Ale ten tam samozřejmě nebyl a nemohl se chytit provazu. Ve smyčce uvízl velký kámen. Muž tahal vší silou, ale provaz kladl odpor. Muž si mumlal: „Měsíc je příliš těžký a já jsem tu sám. Jak ho vytáhnu? Kdo ví, jak dlouho už se topí ve studni, a nikdo neví, jestli je živý, nebo mrtvý, a navíc je příliš těžký. Nikdo na světě o tom ještě neví, a nikoho to asi nezajímá! Tolik lidí čte básně o měsíci a zpívají o něm písně, ale když je měsíc v nesnázích, není tu žádný básník, aby ho zachránil. Mnozí lidé jenom pějí písně, ale nikdy se neobjeví, když je to zapotřebí.“ Pravdou je, že lidé, kteří se nedostaví v nouzi, jsou právě ti, kteří se učí psát poezii!

Muž tahal a tahal. Nakonec se provaz přetrhl. Muž vyvíjel obrovskou sílu, ale kámen byl moc těžký. Když muž padl na zem, rozbil si hlavu. Ležel se zavřenýma očima.

Po chvíli je otevřel a viděl, že měsíc je na obloze! „No vida! Přece jen se mi ho podařilo zachránit! Nevadí, že jsem se zranil. Hlavní je, že měsíc je v pořádku,“ řekl si.

My se tomu pomatenci smějeme. Co vlastně nepochopil?

Chodí za mnou lidé a ptají se: „Jak získat svobodu?“ A já jim vyprávím tenhle příběh. Vyptávají se: „Jak najít nejvyšší svobodu?“ Povím jim, co se stalo tomu muži.

Zasmějí se a potom řeknou: „Ukaž mi cestu ke svobodě.“ A mně je jasné, že příběh nepochopili. Je-li někdo v pasti, může se osvobodit. Ale pokud nikde neuvízl a jen se dívá na odraz a myslí si, že byl chycen do pasti, pak nastane problém.

Celé lidstvo se dostalo do stejných obtíží jako ten pomatenec, který viděl ve studni měsíc. Celý svět se ocitl ve stejných nesnázích.

Na světě žijí dva typy lidí a onen muž představuje obě osobnosti. Existují dva typy šílenců. První typ věří, že měsíc uvízl v pasti. Druhý typ se ho snaží vysvobodit. První skupinu tvoří světští lidé a tu druhou asketi, mniši. Jsou to dva typy pomatenců. Asketi říkají: „Za každou cenu musíme osvobodit duši!“ a světští lidé říkají: „Jsme v pasti, tak co uděláme? Jak se z ní dostaneme? Nemůžeme ven!“ Ti, kteří uvízli, se snaží chytit za nohy těch, kteří se chtějí osvobodit. Existují dva typy pomatenců. Jedni tvrdí, že měsíc je ve studni, a druzí se ho snaží vytáhnout ven. A lidé, kteří mají pocit, že uvízli v pasti, padají k nohám těm, kteří se snaží osvobodit.

Pravda je úplně jiná. A jakmile ji pochopíte, projde celý váš život obrovskou transformací. Bude mít úplně jinou kvalitu.

Ona pravda říká, že člověk nikdy neuvízl v pasti. Bytí je neustále svobodné, nikdy nebylo spoutané. Ale odraz není svobodný. Pořád jsme venku, ale náš odraz je spoutaný. A my netušíme, že jsme mnohem víc než odraz. Známe pouze svou vnější podobu. A tím vzniká problém. Považujeme vnější podobu za své bytí.

Někdo je vůdce, jiný je chudák. Někdo je boháč, jiný je mistr, nebo žák, nebo manžel, nebo manželka a tak dále. Všechno jsou to odrazy, jež vidíme v očích druhých. Ale já jsem, co jsem. Nejsem odrazem ve vašich očích. To, co v nich vidím, je můj stín, v němž jsem se nějakým způsobem ocitl.

Představte si, že se dnes potkáme na cestě a vy mě pozdravíte. A já budu šťastný: „Jsem tak skvělý, že mě lidé s úctou zdraví.“ To je naprosto směšné. Jak by se někdo mohl stát úžasným člověkem jen proto, že ho pozdraví pár lidí? A není podstatné, jestli jsou čtyři, nebo jich je padesát či tisíc. Jaká je souvislost mezi tím, že jste skvělý člověk, a tím, že vám někdo projevuje respekt? V tomto světě mají i zlí lidé tisíce obdivovatelů, tak nepodléhejte iluzi, že pokud vás pár lidí obdivuje nebo se vám klaní, jste úžasný člověk. Jinak uvíznete ve vlastním odrazu a až vám táž hrstka lidí přestane projevovat úctu a otočí se k vám zády, budete nešťastní. Vaše vnímání sebe sama se změní a začnete vyžadovat respekt! Začnete se ztotožňovat s vlastním odrazem a říkat si: „Musejí mi projevovat úctu.“ A pokud to odmítnou, nastane velký problém.

Určitě znáte politické vůdce, kteří byli ministři nějakého odboru, a potom ztratili svou pozici. Viděli jste, jak skončili? Jsou jako obnošené šaty, už ne vyžehlené a naškrobené. Jako by v nich někdo pár dní spal. Přesně v takovém stavu se ocitne politický vůdce, který je donucen odstoupit. Už není naprosto k ničemu! Co se s takovým člověkem stane?

Uvízl ve vlastní představě o sobě samém. Ztotožnil se s ní. A teď říká: „Jsem pořád stejný jako dřív. Jsem takový. Odmítám být někým jiným.“ Pokud se mu nabídne lepší představa, přijme ji. Když je politik na nižší úrovni povýšený do pozice ministra nebo když úředník získá místo vedoucího, je to úplně jiná situace. Obraz se vylepšil, je v pořádku. V opačném případě ale nastane problém. Člověk se ztotožňuje s představou o sobě samém.

Když nás někdo obdivuje, nebo nás naopak uráží, uvědomujeme si, že nikdy nevidíme svou skutečnou tvář? Vůbec si nejsme vědomi toho, že máme původní tvář, jež je skutečně naše. Neznáme ji, protože vnímáme jenom odraz.

Viděli jste někdy arogantního otce stojícího naproti vlastnímu synovi? Říká mu: „Co ty víš o životě? Já už jsem mnohé prožil a mám dlouholeté zkušenosti. Až budeš starší a něco zažiješ, pak to teprve pochopíš.“ Ale kdo ve skutečnosti mluví? Je to opravdu on? Mluví sám za sebe? Ne, promlouvá představa, kterou sám stvořil. A teď pozoruje její odraz v očích svého syna. Popadne ho pod krkem a syn má strach, jenž se odráží v očích otce. Pokud se někdo bojí, dá se v něm vyvolat ještě větší strach. Ale když otec stojí před svým šéfem, svěsí uši a na všechny jeho příkazy říká: „Ano, pane.“

Povím vám příběh.

Mystik se stal na pár dní sluhou krále. Opravdu se to stalo. Může mystik někomu sloužit? Kdo nechce nikoho ovládat, nedá se nikdy zotročit. Takže proč to udělal? Chtěl zjistit, jak tráví život královi sluhové.

A tak začal sloužit králi. Prvního dne připravovali v kuchyni speciální zeleninový pokrm. Král ho měl moc rád a nařídil kuchaři, ať ho vaří každý den. Dostal ho i mystik a král se ho zeptal: „Co na to říkáš? Jak ti chutná?“

Mystik odpověděl: „Pane, lepší zeleninu jsem doposud nejedl. Je to doslova božský pokrm.“ Kuchař připravoval na rozkaz samotného krále následujících sedm dní stejné jídlo.

Co se stane, když musíte jíst celý týden pořád totéž? Krále to přestalo bavit. Dokonce i v nebi se člověk začne po sedmi dnech nudit a požádá o krátkou návštěvu pekla. Podle hinduistických posvátných spisů občas sestoupí bohové na zemi. Proč sem přicházejí? Určitě jsou znuděni a mají nebe po krk, a tak řeknou: „Dovolte nám navštívit zemi.“

Krále přestalo bavit, že mu předkládají každý den stejné zeleninové jídlo. Po týdnu rázně odsunul talíř a zakřičel na kuchaře: „Co to má být? Denně mi servíruješ jedno a totéž!“

Kuchař řekl: „Pane, já jen dělám, co jsi mi přikázal!“

Mystik pravil: „Ta zelenina je doslova jed! Jestli ji budeš jíst denně, zemřeš.“

Král prohlásil: „To už je příliš! Před sedmi dny jsi tvrdil, že je to božský pokrm.“

Mystik opáčil: „Pane, jsem tvůj sluha, ale nesloužím zelenině. Sloužím tobě. Hledím ti do očí a vidím v nich určitou představu. A podle ní volím slova. Tehdy jsi prohlásil, že je vynikající, tak jsem řekl, že je to božský pokrm. Že jsem nikdy nejedl lepší zeleninu. Sloužím tobě, nikoli zelenině. Jsem jenom tvůj sluha a dnes jsi řekl, že ti nechutná, a tak jsem dodal, že je to jed a každý, kdo ji sní, zemře. Jestli zítra změníš názor a řekneš, že je to božský pokrm a moc ti chutná, pak řeknu i já, že jsem nikdy nic tak dobrého nejedl.

Jsem tvůj sluha, nejsem sluha zeleniny. Žiju podle představ, jaké ty sám stvoříš.“

A přesně tak žijí všichni lidé. Neuvědomují si, co se skrývá uvnitř, a nevědí, že to nikdy nebylo spoutáno. Něco takového se nedá spoutat. Taková pouta neexistují. A je zajímavé, že lidé se usilovně snaží být vnitřně svobodní. Co je uvnitř, nebylo nikdy spoutáno. V poutech se ocitlo cosi jiného. Ale lidé tomu nevěnují ani jedinou myšlenku. Nevěnují sebemenší pozornost otázce, co je vlastně spoutáno.

Proč jsou lidé tak neklidní a znepokojení? Co je příčinou jejich utrpení? Proč jsou tolik nešťastní? Může za to představa, kterou sami stvořili. Má-li nejistý základ, mysl je nejistá. Pokud se rozpadne, mysl trpí. Když jí ostatní tleskají, získá mysl novou sílu.

Povím vám příběh…

Liška se časně zrána vydala na lov, protože měla hlad a potřebovala se napít. Byl krásný den a sluneční paprsky vrhaly za liškou dlouhý stín. Když ho spatřila, řekla si: „Dnes mi nestačí malá svačinka!“ Měla představu, že je velká jako velbloud. „Tak obrovský stín! Musím se pořádně najíst, nejsem malé zvířátko. Dnes toho potřebuji ulovit hodně.“

Začala pobíhat po lese a hledat kořist. Ale v tu dobu se už slunce posunulo do středu oblohy. Bylo poledne a liška pořád nic neulovila. Ohlédla se a viděla, že stín se zmenšil. Řekla si: „To je tím, že jsem ještě pořád nejedla. Ráno jsem měla tak velké tělo, a jaké je teď! Zjevně mi bude stačit i něco malého. Ale jsem z toho moc smutná.“ Její mysl trpěla.

Všichni tak žijeme od samého začátku svých životů. Na počátku svítí jasné slunce a každé dítě vyráží na cestu životem s představou, že si podmaní svět. Každý člověk je v dětství Alexandr Veliký. Jak stárne, stín je menší a menší. A člověk si říká, že nic nemá smysl, že všechno je marné. Ale dál žije ze stínů. V očích lidí se zračí představa, která formuje náš život. Dokonce i ti, kteří touží po osvobození, žijí prostřednictvím těchto stínů.

Někteří sannjásini nosí okrově žlutá roucha. Ale co má sannjása, hledání pravdy, společného se žlutými rouchy? Vyvolávají v druhých určitou představu, a právě tu pak uctívají. Jakmile vidí žluté roucho, jsou ochotni se uklonit. Přijali určitou představu, jejímž základem je okrově žluté roucho. Proč by jinak někdo nosil žluté šaty?

Pomůže vám žlutá barva, kterou koupíte za pár rupií, stát se sannjásinem? Kdyby to bylo tak snadné, mohli byste vykoupit všechnu žlutou barvu, odnést ji domů a natřít jí celý dům a obarvit všechny oděvy, které máte. A potřít jí i sebe. Ne, tak snadné to není. Nikdy vám to nepomůže stát se sannjásinem hledajícím pravdu. Budete patřit mezi cirkusové lvy, kteří sami sebe nazývají sannjásiny!

Konec ukázky

Table of Contents

Předmluva

1. kapitola – Tma je klid a relaxace