Stephen King

DALLAS 63

Copyright © 2011 by Stephen King

Published by agreement with the author and the author’s agents,

The Lotts Agency, Ltd.

Original English title: 11/22/63

Translation © Linda Bartošková, 2012

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA, s.r.o., 2021

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-332-4 (ePub)

ISBN 978-80-7593-333-1 (mobi)

Pro Zeldu

Ahoj, zlato, vítej na party.

Pro náš rozum je prostě nepřijatelné, že nějaký malý osamělý chlápek porazil obra obklopeného limuzínami, legiemi, davy a ochrankou. Pokud taková nicka zničila vůdce nejmocnějšího národa na zemi, pak nás obklopuje svět disproporcí a žijeme ve vesmíru, který je absurdní.

– Norman Mailer

Kde je láska, i jizvy po neštovicích vypadají jako roztomilé dolíčky.

– Japonské přísloví

Tanec je život.

Nikdy jsem nepatřil k mužům, o nichž by se dalo říci, že dokážou plakat.

Moje bývalá tvrdila, že hlavním důvodem, proč mě opustila (jako by o toho chlapíka, se kterým se seznámila na schůzích Anonymních alkoholiků, vůbec nešlo), je můj „neexistující emocionální gradient“. Christy tvrdila, že by mi asi dokázala odpustit, že jsem nebrečel na pohřbu jejího otce. Znal jsem ho jenom šest let a nechápal jsem, jaký to byl skvělý a štědrý člověk (viz mustang se stahovací střechou jako dárek za maturitu, to jen pro příklad). Ale když jsem nebrečel ani na pohřbu svých rodičů – zemřeli dva roky po sobě, táta na rakovinu žaludku a máma náhle na infarkt při procházce na floridské pláži –, začaly jí souvislosti s neexistujícím emocionálním gradientem docházet. Nebyl jsem schopen „cítit své pocity“, řečeno jazykem Anonymních alkoholiků.

„Vůbec nikdy jsem tě neviděla uronit jedinou slzu,“ oznamovala mi oním bezbarvým tónem, jaký lidé používají, zdůrazňují-li ten absolutně poslední prohřešek, jímž pohár vztahu přetekl. „Ani když jsi mi říkal, že se musím jít léčit, jinak že odejdeš.“ Tenhle rozhovor se odehrál asi šest týdnů předtím, než si sbalila věci, odjela na druhý konec městečka a nastěhovala se k Melu Thompsonovi. „Jinde než u Anonymních alkoholiků se kluci a holky nevídají“ – to je další úsloví, které si na těch schůzích opakují.

Nebrečel jsem, když jsem ji vyprovázel. Nebrečel jsem, ani když jsem se vrátil do toho malého domku s velikánskou hypotékou. Do domku, do něhož nepřišlo žádné dítě, a už ani nepřijde. Pouze jsem si lehl do postele, která teď celá patřila jenom mně, zakryl si paží oči a truchlil.

Bez slz.

Nejsem však nijak emocionálně zablokovaný. V tom se Christy mýlila. Jednoho dne, to mi bylo devět let, na mě matka čekala doma ve dveřích, když jsem se vracel ze školy. Pověděla mi, že moji kolii Ragse přejel a zabil náklaďák, který se ani neobtěžoval zastavit. Nebrečel jsem, když jsme psa pohřbívali, třebaže mi táta říkal, že si o mně nikdo nezkazí mínění, když brečet budu, ale brečel jsem, když mi to máma oznamovala. Částečně proto, že to byla moje první zkušenost se smrtí, a hlavně proto, že jsem za to mohl já, protože jsem ho měl bezpečně zavírat na zadním dvorku.

A brečel jsem, když mi zavolal mámin doktor a řekl mi, co se jí stalo ten den na pláži. „Je mi líto, ale nedalo se vůbec nic dělat,“ dodal. „Někdy je to velmi náhlé a lékaři to považují spíše za dar z nebes.“

Christy tam nebyla – musela ten den zůstat ve škole déle a sejít se s jednou matkou, která měla otázky ohledně synova posledního hodnocení –, ale brečel jsem hodně. Zalezl jsem si do naší malé prádelny, vytáhl z koše špinavé prostěradlo a brečel do něho. Ne dlouho, ale slzy mi tekly. Mohl jsem jí o nich říct potom, ale neviděl jsem důvod – částečně proto, že by to považovala za vymáhání soucitu (to není výraz Anonymních alkoholiků, ale možná by měl být), a částečně proto, že nepovažuji schopnost rozbulet se na povel za podmínku úspěšného manželství.

Když tak o tom přemýšlím, svého otce jsem nikdy brečet neviděl. Pokud ho něco opravdu vzalo, zhluboka si povzdechl nebo ze sebe vymáčkl několik nucených uchechtnutí – od Williama Eppinga jste se žádného bušení v prsa nebo srdečného smíchu nedočkali. Byl typ chlapa, který je silný a tichý, a matka se většinou chovala stejně. Takže to, že mi činí potíže se rozbrečet, je možná vrozené. Ale že bych byl zablokovaný? Že bych nebyl schopen cítit své pocity? Ne, takový jsem nikdy nebyl.

Kromě případu, kdy jsem dostal tu zprávu o mámě, si vzpomínám, že jako dospělý jsem brečel už jen jednou, a to tehdy, když jsem si přečetl příběh o otci našeho školníka. Seděl jsem sám ve sborovně lisbonské střední školy a opravoval hromadu písemek, které napsali moji žáci angličtiny v kurzu pro dospělé. Chodbou ke mně doléhalo dunění basketbalového míče, houkání časomíry a pokřik obecenstva sledujícího souboj sportovních titánů: Lisbonských chrtů proti Jayským tygrům.

Kdo pozná chvíli, kdy se život vychýlí z rovnováhy, nebo proč se to stane?

Téma, které jsem zadal, znělo „Den, který mi změnil život“. Většina slohovek byla od srdce, ale jinak strašná: sentimentální příběhy o laskavé tetě, která k sobě vzala těhotnou puberťačku, o kámošovi v armádě, který předvedl, co znamená skutečná odvaha, o setkání s celebritou (Riskuj!, myslím, že šlo o moderátora Alexe Trebeka, ale možná to byl Karl Malden). Učitelé mezi vámi, kteří si přivydělávají tři nebo čtyři tisícovky ročně tím, že se ujmou výuky ve třídě dospělých, kteří si dálkově dodělávají maturitu, asi vědí, jak krušné může být čtení takových písemek. Známkování s tím celkem nemá nic společného, aspoň ne u mě. Nikomu jsem nedal pětku, protože jsem nikdy neměl dospělého studenta, který by se nesnažil, seč může. Když jste odevzdali alespoň popsaný papír, měli jste zaručeno, že Jake Epping z lisbonské střední vám tu angličtinu odfajfkuje, a pokud jste slohovku rozčlenili do opravdových odstavců, dostali jste nejméně dvě minus.

Tahle práce byla těžká kvůli tomu, že se mým hlavním učebním nástrojem stala červená propiska místo úst, a náplň mi už prakticky docházela. Navíc je to krušná práce, protože víte, že při takovémto způsobu výuky toho studentům uvázne v hlavě jen málo. Pokud dosáhnete věku pětadvaceti nebo třiceti let a neumíte pravopis (píše se úplně, ne ůblně) ani velká písmena (Bílý dům, ne bilidum), natož napsat větu, která obsahuje jak podmět, tak přísudek, pak už se to nejspíš nikdy nenaučíte. Ale válčíme dál, energicky kroužkujeme špatně použitá slova ve větách jako Manželovi hold nebylo nic po chuti nebo škrtáme zaplula a místo něj píšeme zaplavala ve větě Pak jsem si často zaplula.

Tehdy večer to byla beznadějná, úmorná práce a nedaleko ode mě spěl další středoškolský zápas k závěrečnému odtroubení. Svět nikdy nekončí, amen. To bylo poměrně krátce poté, co Christy skončila s léčbou, a pokud bych na něco v té chvíli myslel, pak bych nejspíš doufal, že se vrátím domů a zastihnu ji střízlivou (což se stalo, střízlivá vydržela déle než s manželem). Pamatuji si, že mě trochu bolela hlava a mnul jsem si spánky, jak to člověk dělává, když se snaží rozehnat otravné pobolívání, než se rozjede v třeskutější atak. Pamatuji si, že jsem si pomyslel Ještě tři, už jenom tři, a můžu vypadnout. Můžu jít domů, udělat si pořádný hrnek instantního kakaa a ponořit se do nového románu Johna Irvinga bez těchhle upřímných, ale mizerně napsaných slohovek, které nade mnou ještě visí.

Když jsem si přitáhl z hromádky sešitů práci našeho školníka, nezazněly smyčce ani varovné zvonky, vůbec jsem neměl pocit, že se má můj nanicovatý život změnit. Ale to nevíme nikdy, že? Život se může v mžiku otočit na pětníku.

Napsal to lacinou protékající propiskou, která nadělala na pěti stranách spoustu kaněk. Škrábal sice klikyháky, ale daly se přečíst, musel na to pořádně tlačit, protože slova byla do stránek z laciného sešitu přímo vyrytá. Kdybych zavřel oči a přejel špičkami prstů po zadní straně popsaných listů, připadal bych si jako při čtení Braillova písma. Na konci každého malého y byla drobná kudrlinka jako ozdoba, to si pamatuji zvlášť jasně.

Také si pamatuji, jak jeho práce začínala. Pamatuji si to slovo od slova.

Nebyl den ale noc. Ta noc co mi změní život byla noc kdy můj otec zabyl moji matku a dva bratry a mně hodně poranil. Poranil i moji sestru, tak hodně že z toho dostala koma. Už se neprobudila a za tři roky umřela. Jmenovala se Ellen a já ji měl moc rád. Ona moc ráda trhala kvjetiny a dávala je do vázyček.

V půlce první stránky mě začaly pálit oči a já svou věrnou červenou propisku odložil. Když jsem se dostal k místu, kde se odplazil pod postel a při tom mu do očí tekla krev (taky mi vtíkala do krku a měla hroznou chuď), rozbrečel jsem se – Christy by na mě byla hrdá. Dočetl jsem to až do konce a neopravil jedinou chybu, jenom jsem si utíral oči, aby mi slzy nekapaly na stránky, které ho očividně stály spoustu úsilí. Že jsem si o něm myslel, že je pomalejší než ostatní, možná o chlup lepší, než čemu se říkávalo „retardovaný, ale vzdělatelný“? Panebože, tak tohle byl důvod, že! A také důvod toho kulhání. Byl zázrak, že vůbec přežil. Ale opravdu žil. Milý chlapík, který měl vždycky pro každého úsměv a na děti nikdy nezvýšil hlas. Laskavý člověk, který prošel peklem a pracoval – pokorně a s nadějí jako většina z nich –, aby získal maturitní vysvědčení. I když bude školníkem až do konce života, prostě chlapík v zeleném či hnědém overalu, který se bude věčně ohánět smetákem nebo z podlahy seškrabovat žvýkačky tupým nožem, jejž měl neustále v zadní kapse. Možná z něho kdysi mohlo být něco jiného, ale jedna noc mu otočila život jako na pětníku a teď z něho byl chlapík v lacláčích, jemuž děti říkaly Žabák kvůli tomu, jak chodil.

Takže jsem brečel. Byly to opravdové slzy, ty, které vycházejí odkudsi z hloubi nitra. Chodbou se ke mně nesly břeskné tóny lisbonské kapely, jež vyhrávala vítěznou písničku – domácí tým tedy vyhrál, budiž jim přáno. Později možná Harry a několik jeho kolegů obrátí sedačky vzhůru nohama a zametou svinčík, který pod nimi obecenstvo nadělalo.

Nahoru na papír jsem napsal velkou červenou jedničku. Chvilku jsem se na ni díval a pak k ní přidal velkou červenou hvězdičku. Protože to bylo dobré a protože jeho bolest vyvolala ve mně, jeho čtenáři, emocionální odezvu. A přesně tohle má splňovat psaní na jedničku s hvězdičkou, ne? Vyvolat reakci.

Pokud jde o mě, jen lituji, že bývalá Christy Eppingová neměla pravdu. Lituji, že jsem přece jen nebyl emocionálně zablokovaný. Protože všechno, co pak následovalo – všechny ty hrozné věci –, vyplynulo z těch slz.

ČÁST 1

PŘEDĚL

KAPITOLA PRVNÍ

1

Harry Dunning odmaturoval se ctí. Šel jsem na slavnostní předávání vysvědčení, které se konalo v tělocvičně, protože mě pozval. Opravdu neměl nikoho jiného a já to rád udělal.

Po požehnání (které přednesl otec Bandy, jenž si málokdy nechal ujít nějakou slavnost na střední škole) jsem se prodral chumlem přátel a příbuzných k Harrymu, který stál stranou o samotě v nařaseném černém plášti, v jedné ruce držel diplom a v druhé zapůjčený baret. Vzal jsem jej od něho, abych mu mohl potřást rukou. Usmál se, odhalil řadu zubů s mnoha mezerami a několika nakloněnými kousky. Ale přesto to byl okouzlující, prosluněný úsměv.

„Díky, že jste přišel, pane Eppingu. Mockrát děkuju.“

„Bylo mi potěšením. A můžete mi říkat Jakeu. Tuhle drobnou výsadu uděluji studentům, kteří jsou už tak staří, že by mi mohli dělat tátu.“

Chvíli vypadal zmateně, ale pak se zasmál. „To asi jsem, co? Šiškote!“ Také jsem se zasmál. Všude kolem nás se smála spousta lidí. A samozřejmě také plakala. To, co je pro mě tak těžké, jde mnoha lidem naprosto snadno.

„A ta jednička s hvězdičkou! Šiškote! V životě jsem nedostal žádnou jedničku s hvězdičkou. Ani jsem ji nečekal!“

„Zasloužil jste si ji, Harry. Takže co uděláte jako první věc, když teď máte maturitu?“

Jeho úsměv na vteřinku pohasl – o takových vyhlídkách neuvažoval. „Nejspíš se vrátím domů. Mám pronajatý malý domek na Goddard Street, víte.“ Zvedl diplom. Držel jej opatrně špičkami prstů, jako by mohl rozmazat inkoust. „Tohle si zarámuju a pověsím na zeď. Pak si asi naliju sklenku vína, sednu si na gauč a nejspíš ho budu až do večera obdivovat.“

„To zní jako dobrý plán,“ usoudil jsem, „ale nešel byste se mnou nejdřív na hamburger a hranolky? Mohli bychom zajít k Alovi.“

Očekával jsem, že se vymluví, ale samozřejmě jsem Harryho posuzoval podle svých kolegů. Nemluvě o většině dětí, které jsme učili. Ti všichni se Alovi vyhýbali jako čert kříži a raději vysedávali buď v mléčném baru naproti škole, nebo v Hi-Hatu na silnici číslo 196, kde dřív stávalo staré lisbonské autoobčerstvení.

„To by bylo skvělý, pane Eppingu. Díky!“

„Jakeu, nezapomeňte.“

„Jakeu, jasně.“

A tak jsem vzal Harryho k Alovi, kam jsem z profesorského sboru jako jediný chodil pravidelně, a i když měl Al toho léta dokonce servírku, obsluhoval osobně. Jako obvykle mu z koutku úst visela doutnající cigareta (ve veřejném stravovacím zařízení nezákonné, ale to Ala zastavit nemohlo) a oko na té straně mhouřil před kouřem. Když uviděl složený maturantský plášť a uvědomil si, co oslavujeme, trval na tom, že útrata půjde na účet podniku (jakápak útrata, jídla byla u Ala vždycky pozoruhodně levná, což zavdalo podnět k dohadům o tom, jak asi dopadají zatoulaná zvířata v okolí). Také nás vyfotil a obrázek si později pověsil na místo, které nazýval Stěna místních celebrit. Mezi dalšími vyvěšenými „celebritami“ byl zesnulý Albert Dunton, zakladatel Duntonova klenotnictví, Earl Higgins, bývalý ředitel střední školy, John Crafts, zakladatel prodejny aut John Crafts, a samozřejmě otec Bandy od svatého Cyrila. (Otec byl v páru s papežem Janem XXIII. – ten ovšem nebyl místní, ale Al Templeton si ho vážil a o sobě prohlašoval, že je „dobrej katolík“.) Na fotografii, kterou Al toho dne pořídil, zachytil Harryho Dunninga s širokým úsměvem na tváři. Já jsem stál vedle něho a oba jsme drželi jeho diplom. Kravatu měl pošoupnutou trochu nakřivo. Pamatuji si to, protože mi připomněla ty kudrlinky, jimiž zakončoval malé y. Pamatuji si to všechno. Pamatuji si to velmi dobře.

2

Uplynuly dva roky, byl poslední školní den, já seděl v úplně stejné sborovně a prokousával se hromadou esejů, které napsali frekventanti mého semináře o americké poezii. Děti už odešly, rozběhly se vstříc dalšímu létu, což já brzy udělám též. Ale v tuto chvíli jsem byl docela spokojený tam, kde jsem, a vychutnával si nezvyklé ticho. Napadlo mě, že bych před odchodem dokonce mohl poklidit ve skříňce na svačiny. Někdo by to měl udělat, pomyslel jsem si.

Dopoledne po třídní hodině (kde to obzvlášť drhlo, jak to bývá při všech třídních hodinách a ve studovnách v poslední školní den) se ke mně dobelhal Harry Dunning a podal mi ruku.

„Jenom jsem vám chtěl za všechno poděkovat,“ řekl.

Usmál jsem se. „To už jste udělal, pokud se pamatuji.“

„Jo, ale tohle je můj poslední den. Jdu do důchodu. Takže jsem si to chtěl posichrovat a znovu vám poděkovat.“

Když jsem mu potřásal rukou, nějaký kluk, který procházel kolem – nanejvýš druhák, soudě podle čerstvé úrody beďarů a tragikomického porostu na bradě, který aspiroval na kozí bradku –, zamumlal: „Žabák Harry poskakuje u-li-cííí.“

Hmátl jsem po něm, protože jsem chtěl, aby se mu omluvil, ale Harry mě zarazil. Klidně se usmíval, vůbec ho to neurazilo. „Ne, neobtěžujte se. Jsem na to zvyklej. Jsou to prostě děcka.“

„Správně,“ řekl jsem. „A něco je naučit je naše práce.“

„Já vím, a jste v tom dobrej. Ale není moje práce, abych pro někoho byl… jak tomu říkáte… výchovnej prvek. Zvlášť ne dneska. Doufám, že na sebe budete dávat pozor, pane Eppingu.“ Možná byl dost starý, aby byl můj otec, ale Jake mu očividně nikdy nepůjde přes rty.

„Vy také, Harry.“

„Nikdy na tu jedničku s hvězdičkou nezapomenu. Tu jsem si zarámoval taky. Pověsil jsem si ji hned vedle diplomu.“

„To je dobře.“

Konec ukázky

Table of Contents

ČÁST 1

Kapitola první