Rory Clements

HITLEROVO TAJEMSTVÍ

Copyright © 2020 by Rory Clements

Translation © Tomáš Bíla, 2021

Original English title: HITLER’S SECRET

Copyright © for Czech edition Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2021

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-352-2 (ePub)

ISBN 978-80-7593-353-9 (mobi)

Věnováno Sarah

KAPITOLA PRVNÍ

Telefon v Bormannově kanceláři vyzváněl celé dopoledne. Mnoho prominentních osobností z celé Říše chtělo mluvit s Vůdcem a všechny hovory musely projít přes Bormanna. Hitler se z Vlčího doupěte, svého hlavního stanu na východě, vrátil do Mnichova, což pro jeho ministry představovalo vzácnou příležitost zajistit si u něj soukromé slyšení. Válka proti Sovětskému svazu byla už prakticky vyhraná a bylo zapotřebí prodiskutovat spoustu věcí.

Pokaždé, když se aparát rozezněl, výkonný Bormann hned na druhé zazvonění zvedl sluchátko. Hovory vyřizoval s přemrštěnou úctou. Jistě, Herr Reichsmarschall Göring. Samozřejmě, Herr General. Jsem vám k službám, Herr Doktor. Heil Hitler! Jediný, s kým mluvil poměrně familiárně, byl Himmler, kterému žertem říkal „strýček Heinrich“.

V kanceláři to páchlo potem, cigaretovým kouřem a kolínskou. Popelník na stole už byl plný nedopalků a další v pravidelném rytmu přibývaly. Později zavolá sekretářku a pořádně ji plácne přes tu její pěknou prdelku, aby to tady uklidila. Očividně se jí to líbí.

Bývaly dny, kdy jeden dva hovory přepojil přímo Vůdci. Ale dnes ne. Himmler, Rommel, Goebbels, Ley, Rosenberg, Streicher… všichni si můžou trhnout nohou. Martina Bormanna nezajímalo, jak důležití si připadají; všem jim říkal to samé: Vůdce má jednání s vrchními veliteli své armády a nepřeje si být rušen.

Jednání s vrchními veliteli! Bormann se při tom pomyšlení polohlasně zasmál a jeho lesklá kulatá tvář na okamžik strnula v pobaveném úsměvu. Hitler měl mnohem důležitější program: Hrál si s tím rozkošným štěnětem německého ovčáka, které mu on sám daroval. Bormann se rozvalil v koženém křesle a zapálil si další cigaretu, ale dobrá nálada ho záhy opustila a tvář se zamračila. Podíval se na hodinky. Vzpomněl si na něco, co bylo nutno bez odkladů vyřešit. Z cigarety mezi jeho zažloutlými prsty stoupal pramínek kouře. Jediné okamžiky, kdy nekouřil, byly, když spal, nebo když byl v přítomnosti Vůdce.

Kdosi zaklepal. Těžké dubové dveře se pootevřely a dovnitř nakoukla Heidi.

„Máte návštěvu, Herr Bormann.“

„Otto Kalt?“

„Ano, pane.“

„A Charlie Jung se ještě neozval?“

„Jeho majordomus mi řekl, že je ve Švýcarsku. Prý lyžuje nebo leze po horách.“

Charlie Jung. Nepostižitelný jako kouř v mlze.

„Tak zjistěte, v jakém hotelu se ubytoval, a nechte mu tam vzkaz. Ať mi zavolá, hned jak bude moct.“

„Ano, pane.“

„A nenechte se odbýt!“ Další cigaretu si připálil od zbytku té, kterou právě dokouřil. „Teď mi dejte dvě minuty a pošlete Kalta dovnitř. A ať nás nikdo neruší.“

„Ano, pane. Dáte si kávu?“

„Ne, Heidi. To je všechno.“

„Heil Hitler, Herr Bormann.“

Bormann otevřel zásuvku stolu a vytáhl z ní fotokopii čistého, ale trochu zašlého dokumentu. Byl nadepsán Taufschein und Geburtszeugnis – Křestní a rodný list. Ještě jednou si jej pečlivě pročetl a vryl si do paměti všechny podrobnosti.

Znovu někdo zaklepal.

„Dále!“

Otto Kalt byl podsaditý muž, měl tmavé vlasy a brýle s kovovou obroučkou. Postavil se do pozoru, vypjal se v celé své výši necelých sto sedmdesáti centimetrů a srazil podpatky.

„Heil Hitler!“ vykřikl a vystřelil rukou vzhůru v nacistickém pozdravu.

Bormann mu zpoza svého stolu pokynul, aby přistoupil blíž. Kalt popošel o dva kroky vpřed. Těžko si představit někoho, kdo by se od nacisty uctívaného nordického ideálu člověka lišil víc než Otto Kalt. Proti němu vypadal dokonce i Himmler jako árijec.

Bormann nebyl o mnoho vyšší, ale byl statnější a silnější – měl v sobě sílu kance a vychytralost podvraťáka. Pročísl si řídnoucí, dozadu ulízané vlasy a kývl na Kalta.

Znal a využíval Kalta, který byl přibližně v jeho věku, už půl života. Oběma bylo něco málo přes čtyřicet a znali se od oněch opojných časů na počátku 20. let. Otto Kalt pocházel z rolnické rodiny, ale členem strany byl od jejího založení a dnes už si žil docela dobře. Bormannovi se hodil, protože byl poslušný a měl v sobě lstivost a krutost vlastní svému původu; dokázal zabít člověka se stejným klidem, jako kdyby porážel prase, což dokázal v lese nedaleko Parchimi, když na Bormannův pokyn podřízl krk zrádnému Waltheru Kadowovi. Kalt byl Bormannovi naprosto oddán a vyplnil každý jeho rozkaz, tak jako byl sám Bormann oddán svému pánu, Vůdci.

Někteří lidé říkali, že Bormann byl pro Hitlera jako syn. Možná na tom bylo trochu pravdy. A pokud ano, tím spíš byl Otto Kaltovi něčím jako otcem.

Hitler se Bormannovi za jeho věrnost odvděčil obrovskou mocí; byl nyní vedoucím hlavní kanceláře strany. I Kalt byl za svou věrnost náležitě odměněn – dostal dost na to, že si mohl pořídit rozlehlý a krásný statek východně od Hamburku.

Bormann se významně odmlčel, zamáčkl cigaretu a hned si z krabičky na stole vzal další, sáhl po zlatém, hákovým křížem ozdobeném zapalovači, který loni dostal ke čtyřicátinám od Himmlera, a zapálil si. Potom ho napadlo, že by mohl nabídnout i Kaltovi.

„Americké,“ řekl.

„Děkuju, Herr Reichsleiter,“ řekl Kalt a vzal si cigaretu Lucky Strike.

„Otto,“ řekl Bormann a podal mu rodný list, „mám pro tebe menší prácičku. Pozorně si to přečti. Zapamatuj si všechny podrobnosti a pak mi to vrať. Je to křestní a rodný list desetileté dívky. Chci, abys ji našel a zbavil se jí – a kohokoli, kdo s ní kdy přišel do styku. Bude lepší, když se nikdo na světě nedozví, že kdy žila. Nenechej žádné stopy.“

„Ano, Herr Reichsleiter.“

„Ani nemůžu dostatečně vyjádřit, jak je ten úkol důležitý. Už jsi mi za ty roky udělal nejednu laskavost a já se ti vždy dobře odvděčil. Ale nic z toho – nic – nebylo tak důležité jako tohle. Postarej se o to a já ti dám ještě jednou tolik pozemků.“

„Nezklamu vás, Herr Reichsleiter,“ uklonil se Kalt.

„Dobře.“

Protože kdybys mě zklamal, pomyslel si Bormann, tak jsem vyřízenej.

Hodinu před rozbřeskem ze sebe otec Peter Huber odkopl peřinu a zahleděl se na kypré ženské tělo vedle sebe. Ležela na zádech a vlasy se jí rozlévaly po celém polštáři. Pootevřela oči a rozespale se na něj usmála, jako by si nebyla jistá, jestli to ještě pořád není sen.

„Pojď zpátky do postele, Petere,“ zamumlala zastřeným, něžným hlasem.

„Víš, že nemůžu.“

Klekl si k posteli, jako kdyby se chtěl pomodlit, ale místo toho sklonil hlavu, zlehka políbil chomáček chlupů v jejím klíně a nasál její omamnou vůni. Převalila se k němu a jak vstával, natáhla ruku a zalovila pod jeho sutanou.

„Taky ti chci dát pusu.“

„Ty jsi ale hanbatá, Trudchen.“

„Ale právě proto mě miluješ, Petere. A navíc se ze všeho vyzpovídám faráři a moje hříchy mi budou odpuštěny.“

„Ale farář jsem já.“

„A budete na mě hodně přísný, otče? Uložíte mi dvanáctkrát Zdrávas?“

Zasmál se. „Uvařil jsem ti kávu. Je v kuchyni.“

Když otec Huber otevřel dveře, byla venku ještě tma a lehce sněžilo. Trudchen bydlela na samotě kousek od Braundorfu, což mu umožňovalo tyhle noční návštěvy. Byla to skromná, ale pěkná chaloupka na pastvinách mezi alpskými štíty, odkud se příjemnou procházkou dostal zpátky k sobě domů. Když byly v létě krátké noci, musel ji opouštět mnohem dříve, ale teď, koncem listopadu, spolu mohli trávit víc času. Malé, ale příjemné požehnání.

Letos však začalo docela brzy sněžit, a to pro něj vždycky byl problém. Nechtěl, aby jeho jasně viditelné stopy zavdaly příčinu k vesnickým klepům, a tak musel pečlivě sledovat předpověď počasí. Dnes mělo údajně hustě sněžit ráno i celé dopoledne, což znamenalo, že se jeho stopy budou ztrácet skoro stejně rychle, jak se objevily.

Bohužel pro něj to ale také znamenalo, že nestihl zaznamenat dva páry šlépějí, které vedly stejným směrem.

Kostel sv. Máří Magdalény byl starý skoro čtyři staletí. S věží zakončenou měděnou bání a pozlaceným oltářem se sochami a obrazy evangelistů patřil mezi typické starší kostely v této části Rakouska, neboli Východní marce, jak se zemi tři roky po anšlusu říkalo.

Hned za vchodem do kostela, pod kolorovanou nástěnnou dřevořezbou Panny Marie, stála stará kamenná křtitelnice osmiúhelníkového půdorysu, dost velká na to, aby se do ní dalo ponořit i urostlé dítě. Pak následovaly dvě řady dřevěných lavic a vepředu vysoký zdobený oltář. Přes starobylé kouzlo to byl malý, prostý kostel, který zdejší malé venkovské komunitě bohatě stačil.

Otec Huber vešel dovnitř, oklepal si z bot sníh a smekl vlněný klobouk, zapálil svíčky za dveřmi a zhasl ruční svítilnu. Do kostela ještě nebyla zavedená elektřina, takže ho kromě světla, které procházelo okny, osvětlovaly jen svíce. Otec Huber v jejich měkkém svitu prošel mezi lavicemi, před oltářem se pokřižoval a poklekl, aby se pomodlil. Tiše se vyzpovídal z toho, jak v noci zhřešil, přestože v hloubi duše nebyl ani trochu přesvědčený o tom, že by na jeho vztahu s Trudchen bylo něco špatného. Jistě, římskokatolická církev požadovala od svých kněží celibát, ale to byla pravidla sepsaná lidmi. Ostatně – jak by láska mohla být hříchem v očích Božích?

V šeru za jeho zády si někdo tiše odkašlal. Otec Huber zůstal strnule stát; paní Gieslerová, která v kostele uklízela, by určitě nepřišla tak časně ráno. Podle toho, jak se na něj občas dívala, cítil, že ho podezírá. Pomalu vstal, sevřel v dlani křížek, který mu visel kolem krku, a otočil se. Ne, nebyla to paní Gieslerová. Stál tam muž, kterého nikdy neviděl. Malý a – otec Huber se zastyděl, že ho to vůbec napadlo – od pohledu bezvýznamný. Asi turista.

„Grüss Gott. Můžu vám nějak pomoct?“

„Otec Huber?“

„Ano, to jsem já.“

„Moje jméno je Kalt, pane. Otto Kalt. Jsem advokát. Odpusťte, prosím, že vás ruším v tak nekřesťanskou hodinu, ale mám za sebou mnohahodinovou cestu z Brém a říkal jsem si, že ji raději urazím naráz, než abych přenocoval někde v hotelu.“

Tohle se knězi ani trochu nezamlouvalo. Ten muž sice vypadal nedůležitě, ale Peter Huber věděl, že zdání mnohdy klame. Nasadil tedy přátelský úsměv a podal tomu muži ruku.

„Teď mi ale vrtá hlavou, co by právník z Brém mohl chtít po obyčejném venkovském faráři?“

Kalt mu stiskl ruku a pár vteřin ji podržel, aniž s ní potřásl. Měl chladný, ochablý stisk.

„No, předně vám musím říct, že se jedná o značný finanční obnos.“ Zatřásl se zimou. „Nemohli bychom si o tom popovídat někde v teple?“

„Ale jistě. Bydlím hned v sousedním domě. Pojďme tam, uvařím vám kávu.“

„Děkuju, otče. Šálek kávy bych určitě neodmítl.“

Ačkoli Huber strávil noc u Trudchen, v kuchyni bylo ještě teplo od modro-bílých kachlových kamen. Kněz se posadil na stoličku v koutě a nalil svému hostu kávu. Netřásly se mu ruce? Byl to štíhlý muž průměrného vzrůstu, ale tady, v kraji mužů zocelených z lesů a pastvin, působil jako nedochůdče. Asi to bylo tím, kolik času proležel v knihách.

„Tak dobrá, pane Kalte, teď už mi ale povězte, o co jde.“

„Pravá káva, otče? Takový přepych. Jsem poctěn.“

„Ta je ještě předválečná. Schovávám si ji pro zvláštní příležitosti.“

„A nebyla by trocha cukru?“ Otto Kalt se zasmál, přestože neřekl nic legračního. „Jestli tedy máte.“

Cukr nebyl taková vzácnost jako káva, ale ani tak ho nikdo neměl nazbyt. Huber se usmál, odměřil návštěvníkovi lžičku cukru a nechal mu ji v šálku, aby si ho zamíchal.

„Děkuju. Nuže, otče, vezu výbornou zprávu pro mladou dívku jménem Klara Wolfová, kterou nepochybně dobře znáte. Jeden prominentní a bohatý pán z Hamburku, který nedávno zemřel, jí odkázal značné jmění. Zahynul při britském náletu – věřil byste tomu? A to Reichsmarschall Göring povídal, že mu můžeme říkat Mayer, jestli někdy britské bombardéry proniknou nad naši zemi! Každopádně je teď malá Klara velmi, velmi bohatá.“

„Klara? Klara Wolfová? Ale já se obávám, že mi to jméno nic neříká. Odkud myslíte, že bych ji měl znát, pane Kalte?“

„Dobrý kněz přece nikdy nezapomíná jména těch, které pokřtil. Jsem si jistý, že si na ni brzy vzpomenete. Mně se však jedná hlavně o to, kde bych ji teď mohl najít – a jistě chápete, proč jsem začal u vás.“

Huberovi se naježily vlasy na zátylku. Pomalu zavrtěl hlavou.

„Ne, obávám se, že vás zklamu. Je mi líto, že jste tak dalekou cestu vážil zbytečně. Snad jste měl předem zavolat.“

Kalt přimhouřil oči a usmál se.

„Pokřtil jste ji tady, ve vašem kostele, před deseti lety. V roce 1931. Byla u toho její matka, Angelika Wolfová, zdravá a pohledná dívka rolnického původu. Ale otec té dívky přítomen nebyl – zřejmě byl na vojně.“

Huber znovu zavrtěl hlavou, tentokrát rázněji, jako kdyby měl tik.

„Ne, opravdu, to jméno mi nic neříká.“

Chvilku si Kalta měřil pohledem. Ten malý mužík vůbec nevypadal jako právník, přestože měl ty kulaté brýle. Ale jak vlastně vypadá právník? Třeba je upravenější? Lépe živený? Tenhle Kalt neměl na těle ani gram tuku a ruce měl mohutné a drsné jako rolníci. Huberovi připadal spíš jako oficír gestapa – ne že by někoho z té nenáviděné sebranky znal.

Jeho host nic neříkal, jen míchal kávu a upřeně kněze pozoroval. Vyčkával jako hyena.

„Co k tomu dodat?“ vyhrkl Huber. Sám cítil, že blábolí, ale nedokázal se rozhodnout, jestli je lepší mlčet, nebo mluvit. „Pokud tu skutečně byla pokřtěna dívka toho jména, můžu vám s jistotou říct, že tu dnes nežije. Znám tady každého, rozumíte? Ne, to jméno mi opravdu nic neříká. Alespoň pokud vím. Bohužel, Herr Kalt, přijel jste zbytečně.“

„Ach, o mě vůbec nejde. A času mám víc než dost. S ohledem na důležitost mého poslání jsem dostal instrukce najít tu dívku za každou cenu. Ubytuju se tady ve vsi a budu se na ni vyptávat dál. Snad byste taky mohl ještě popřemýšlet, otče. Jsem si jistý, že si časem vzpomenete, protože jsem viděl její křestní list a vím s jistotou, že jste ten obřad prováděl vy osobně.“

Huber cítil, jak se mu svírá hrdlo a buší srdce.

„Ne, to bych si určitě pamatoval.“

„Podívejte se do matriky. Uvidíte, že mám pravdu. Deset let není tak dlouho, abyste na ni úplně zapomněl.“ Dopil kávu, vstal a zvedl ruku na rozloučenou. „Děkuju za vaši pohostinnost. Káva byla výtečná. Jsem si jistý, že se brzy zase uvidíme.“

A byl pryč.

Peter Huber seděl celou minutu jako přikovaný, zmítán hrůzou a nerozhodností. Celých deset let se obával, že tenhle den jednou přijde, a teď se to stalo. Co si počít? Kalt očividně nebyl z těch, co by se smířili s odmítnutím, pokrčili rameny a odešli s prázdnýma rukama.

Věděl, že tohle sám nezvládne. Rozechvělou rukou zvedl sluchátko telefonu a požádal operátorku o spojení hovoru do Berlína – na číslo, na které dlouhé roky nevolal a doufal, že už nikdy nebude muset.

Připadalo mu, že to zvoní celou věčnost. Už se chystal zavěsit, když ve sluchátku zapraskalo.

„Haló?“ Rozespalý hlas. Ještě pořád bylo před svítáním.

„Paní Dietrichová?“

„Kdo volá? Víte vůbec, kolik je hodin?“

„Otec Huber. Víte, z Braundorfu… Peter Huber.“

Ticho.

„Paní Dietrichová, jste tam?“

„Petere, vy jste vážně řekl spojovatelce tohle číslo?“ V hlase ženy na druhém konci už nebyla ani stopa ospalosti. Nahradilo ji rozčarování. „A zrovna jste řekl moje jméno!“

„Nevěděl jsem, co dělat. Je tu nějaký muž, ptá se po Klaře. Říká, že je advokát a že pro ni má nějaké dědictví. Ale já bych řekl, že je od gestapa. Myslel jsem, že byste to měla vědět.“

„Dobrotivý Bože, Petere, co vás to napadlo! Jen tak mi zavolat?“ Žena si dlouze povzdychla. „Takže už je to tady. Musíte odtamtud zmizet – a rychle. Už mi nevolejte.“

Spojení se přerušilo.

Zmizet odsud? Copak by z Braundorfu mohl jen tak zmizet? Opustit kostel a svou farnost, to by snad dokázal, ale nechat tu Trudchen pro něj bylo nemyslitelné – a nemohl po ní chtít, aby utekla s ním. Nic o tom nevěděla.

Zbývalo mu jen jediné: modlit se.

Ani se nepřezouval do vysokých bot, aby přeběhl z domu do kostela. Ale sotva otevřel veliké dveře, pochopil, že udělal osudovou chybu. U starobylé křtitelnice na něj čekali dva muži. Jeden z nich byl Kalt; ten druhý, o hodně vyšší a urostlejší, vypadal ještě víc na gestapo. Měl býčí šíji a tvář, která by se snad ani neuměla usmát. Když Huber couval ven ze dveří, pohled mu zabloudil ke křtitelnici. Proč byla plná vody? On ji tak určitě nenechal. Poslední křtiny tu měli před mnoha týdny, už v září, kdy Langovi přinesli svého chlapce.

„Á, otec Huber,“ řekl Kalt. „Tohle je můj kolega pan Brunner.“

Huber sepjal ruce a uklonil se ve snaze zachovat si svou obvyklou pokoru.

„Grüss Gott, Herr Brunner.“

Ten druhý, Brunner, neodpověděl. Mlčky se přesunul za knězova záda. Huber otáčel hlavu od jednoho k druhému a uvědomil si, že se třese jako osika.

„Pan Brunner je můj asistent.“

„Moc rád vás oba poznávám, pánové, ale jak už jsem řekl, nevím, jak bych vám pomohl.“

„Máme na vás jedinou otázku,“ pokračoval Kalt. „Mohl byste nám říct celé jméno a adresu té dámy z Berlína, které jste telefonoval před nějakými pěti minutami? Samozřejmě si je můžeme zjistit i jinak, ale mohl byste nám ušetřit čas.“

„Prosím vás, pane Kalte, já o té dívce, kterou hledáte, vůbec nic nevím. Ani o žádné dámě z Berlína.“

Hans Brunner ho popadl za zátylek a strčil mu obličej do křtitelnice. Byla dost hluboká na to, aby se mu tam vešla celá hlava, a voda v ní byla ledová. Huber se kolem sebe zoufale oháněl rukama, ale Kalt ho popadl za zápěstí a pevně je sevřel. Huber zadržoval dech, bránil se tomu, aby mu voda pronikla do plic, ale Brunner a Kalt byli o hodně silnější. Společně mu drželi hlavu pod vodou celou minutu, než ho zas vytáhli. Huber zalapal po dechu. Brunner nakrčil nos a zavětřil.

„Smrdí. Řekl bych, že se ten parchant posral.“

Otto Kalt se zasmál. „Tohle je ztráta času. Doraz ho. Tu ženskou v Berlíně najdeme i bez něj.“

O necelé čtyři minuty později se bezvládné tělo otce Hubera svezlo na mokrou podlahu. Byl mrtvý; utopil se ve vlastní křtitelnici. Brunner se na tělo netečně zahleděl.

„Myslíš, že bysme měli prohledat jeho dům?“

Kalt se na svého společníka podíval s trpělivostí, s jakou laskavý a tolerantní rodič hledí na dementního syna, od kterého nic moc neočekává.

„Ano, Hansi, to bychom asi měli. A myslím, že bychom měli prohledat i dům té jeho ženské.“

„A co s ní uděláme?“

„Zbav se jí, Hansi. Zpopelni ji.“

KAPITOLA DRUHÁ

Trojice motorů vytrvale hučela. Tisíce metrů pod trupem dopravního junkerse ubíhala vyprahlá, skalnatá krajina středního Španělska. Muž ve třetí řadě vyhlédl z malého kulatého okénka a zkoušel si představit, co ho v Berlíně asi čeká. Dostal jen strohé instrukce: Odletět do Německa a převzít tam zásilku. Ten rozkaz přišel odněkud shora, ale předal mu ho muž jménem Bodie Cashbone.

Zásilku. Ale jakou?

„V tuhle chvíli vám nemůžu říct nic bližšího,“ řekl mu Bodie Cashbone a založil si masité paže na prsou. „Všechno se dozvíte až na místě.“ Pak se k němu naklonil. „Já vím jen to, že na tom nebude nic složitýho, ale…“ Odmlčel se a pokrčil rameny.

Nic složitého? Copak by na sklonku roku 1941, když celou Evropu zachvátila válka, mohla být tajná mise v Německu jednoduchá?

Koniec ukážky

Table of Contents

KAPITOLA PRVNÍ

KAPITOLA DRUHÁ