Děkuji svým rodičům za podporu

v době psaní rukopisu

i za jazykové úpravy textu.

Knihu věnuji svým

věrným společníkům

Maťovi a Julii.

JOTA / 2012

© Michal Vičar, 2011

Ilustrace © Zdeňka Nováková, 2011

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2011

ISBN 978-80-7217-925-1

ISBN 978-80-7462-119-2 ePub

ISBN 978-80-7462-100-0 mobi

obsah

Úvodem

ĆÁST PRVNÍ: EVROPA

Sbohem, Evropo

Pod taktovkou opilého cara a zkorumpovaných Tatarů

ČÁST DRUHÁ: ASIE

Pustá duše Sibiřana

Patálie uja Fedora

Bezvýchodný východ Sibiře

Až na kraj světa

Podrbání „Asijského tygra“

ČÁST TŘETÍ: USA

S adoptivními rodiči proti samovládě úředníků

Pacifická diktatura pohodlného bezpečí

V záři hvězd a stínu lidství

Útěk ze svobody

ČÁST ČTVRTÁ: MEXIKO

Se zdrogovaným Ježíšem proti řádnému chaosu

Ve spárech ďábla

ČÁST PÁTÁ: STŘEDNÍ AMERIKA

Po stopách revolucí

Od Pacifiku po Karibik

Na prahu ráje

ČÁST ŠESTÁ: JIŽNÍ AMERIKA

Uprchlíci z Kolumbie

Socialismo o muerte?

Ve stínu rovníku

Tanec v rytmu reggae

Nudný konec koule

úvodem

Denní sny… Některé z nich jsou tak naléhavé, vracejí se stále znovu, až vytěsní všechno ostatní, až vás zcela ovládnou a vy se uprostřed dne vytrácíte ze židle své kanceláře, o zlomek sekundy později stojíte na břehu Gangy, tajně během přestávky na oběd létáte ve vesmíru, a zatímco se vaše rodina dívá na poslední díl Milionáře, vy vyhráváte cenu Grammy. Toto je kniha o splnění jednoho takového snu…

Cestu kolem světa jsem podnikl ve společnosti svého o tři roky staršího slovenského bratrance Maťa. Přestože jsme jako studenti psychologie a žurnalistiky měli v době našeho ztřeštěného nápadu na účtech dohromady asi mínus sedm tisíc korun, uměli jsme se domluvit pouze anglicky a nerozuměli jsme vůbec autům, rozhodli jsme se procestovat čtyři kontinenty a více než dvacet států. Naším kapitálem se staly nápad, elán a odhodlání, dopravním prostředkem pak postarší motorová dáma Julie — Škoda 1000 MB.

Cestopis je založen na zápiscích z mého deníku, kam jsem si pečlivě zaznamenával zážitky a s nimi spojené subjektivní pocity, myšlenky, nálady a dojmy. Události pojímám a popisuji z hlediska zvídavého mladého člověka, který neztratil ideály a upřímně touží nejen poznávat svět, ale také se zamýšlí nad jeho problémy a strastmi. Tuto hlavní linii doplňuji pasážemi ze svých e-mailů pravidelně zasílaných domů. V nich se stylizuji do svého alter ega — ztřeštěného, nezodpovědného, narcistického a občas velmi jízlivého Květáčka, jehož jediným cílem bylo pořádně si to všechno užít.

Naše sedmiměsíční putování jsem se snažil popsat co nejupřímněji. Proto je možné, že se čtenářům leccos nebude líbit nebo že se mnou nebudou v některých mých názorech souhlasit. Co se dá dělat. Jak řekl můj spolucestovatel Maťo:

„Ty sa na svet pozeráš tvojím pohľadom, a já zas svojimi očami. A preto má stále ešte zmyseľ putovať okolo sveta. Lebo keby sa všeci na všetko pozerali rovnako, tak by stačilo si o tom len přečítať!“

Doufám, že vás tato knížka alespoň trochu zaujme, přinese rozptýlení a snad vás podpoří ve splnění VAŠEHO SNU.

Michal Vičar, říjen 2009

Sbohem, Evropo

První úsek cesty pro mě byl spojen s loučením se s domovem. Narodil jsem se v polovině osmdesátých let, tedy v době, kdy husákovskou normalizaci zvolna střídala gorbačovovská perestrojka. Evropu dělila „železná opona“ a myšlenka integrovaného kontinentu a evropského občanství byla ještě v plenkách. S pádem Berlínské zdi a příchodem takzvané „sametové revoluce“ se situace náhle změnila — vznikla Evropská unie a novodobá Česká republika se stala jejím členem.

Proto patřím ke generaci, která necítí jen česko-slovenské kořeny, ale i příslušnost ke sjednocenému starému kontinentu. A Evropa pro mě subjektivně končí na hranicích s Ruskem. Až s jejich překročením jsem tedy definitivně opustil domov.

SVATEBNÍ NOC S JULIÍ | 3. září, Makov, Slovensko

Naše cesta kolem světa začala ve dvě hodiny ráno. Proplétáme se uličkami Olomouce, lemují je oranžová světla lamp. Míjíme důvěrně známá místa: výstaviště Floru, věznici, okresní soud, tržnici, vlakové nádraží. Centrum opouštíme výpadovkou vedoucí na východ, světová strana, které se budeme držet následujícího půl roku.

Několik minut a zákrut později domov připomíná pouze světelný smog ve zpětném zrcátku. S každým otočením gumových kol je vzdálenější, ale zároveň i bližší. Až jej spatřím příště, bude to přes zaprášené přední sklo. Obavu z fiaska zahání vyladěná Julie, vyšnořená do bílých, svatebních šatů. Vláčně přede jako nasycená kočka.

Zaplaví mě směs pocitů. Pýcha nad úspěšným startem výpravy se prolíná s únavou z posledních dní, vzrušením z očekávaných dobrodružství a zážitků, smutkem z odloučení s nejbližšími.

Co bude s mou Vendulkou? Vydržíme tak dlouho bez sebe?

Srdci člověk neporučí. S Vendulkou jsem začal chodit jen pár měsíců před odjezdem, podobně jako Maťo se svou přítelkyní Hankou. A rázem plánovanou celosvětovou divokou jízdu dvou mladých hřebců nahradil introspektivní výlet pardů za poznáním přírodních a kulturních památek. Maťa lákají latinské krásky, mě spíše Rusky. Vysoké, modrooké, blonďaté, v kozačkách a minisukních. Víme, že věrnost bude fuška. Navíc se, možná trošku naivně, domníváme, že představa drsného, zarostlého, větrem ošlehaného cestovatele s nehasnoucí jiskrou v oku žhaví ženskou touhu po dobrodružství…

Domluvíme se, že úlety a nevěry příštích měsíců neopustí dveře naší Julie. Uvědomujeme si, že naprostá důvěra mezi námi je pro úspěch cesty nezbytná. Jsem si jistý, že v našem trojlístku na sebe občas budeme alergičtí a možná dospějeme až ke křehké hranici příčetnosti, avšak teď je Maťo kámoš a Julie kamarádka. Do deště i do sucha, do zimy i do tropů. Měl bych si to zapsat, abych na to v budoucnu nezapomínal…

Ve tři hodiny ráno Julie parkuje před tradiční beskydskou chalupou, oficiálním sídlem ředitele Valašského království Tomáše Harabiše. Naši výbavu obohatí o valašskou vlajku, valašský pas a pár lahví slivovice. Pasuje nás na velvyslance, s úkolem šířit slávu a čest království po celé zeměkouli.

Při domácím salámu a soleném chlebu se dovídáme jeho interpretaci historie patálií s bývalým králem země a neoficiálním králem klaunů Bolkem Polívkou. Příběh je smutným důkazem hořké cesty recese k soudu. Alkohol zametá se všemi lidmi a šašky nevynechává.

Vzpomenu si na jeden trpký vtip:

Nešťastný člověk v depresi navštíví psychologa. Ten mu poradí: „Ve městě je cirkus a v něm vystupuje výborný klaun, jmenuje se Felicites. Chodí se na něj dívat stovky lidí. Rozveselí úplně každého. Kupte si lístek na představení.“

Člověk se rozbrečí: „Já jsem Felicites…“

Tady vtip končí. Později jsem jej vykládal svému příteli klaunovi — Panchovi. Tvrdil, že takový umělec je sobec. Neumí se radovat ze štěstí jiných, protože on když rozesměje sto lidí, je to, jako by se stokrát smál on sám…

Zanedlouho stoupáme přes Beskydy na Slovensko. V cestovatelském rozrušení, které nás ovládlo, si nevšimneme, že hladové oko svítí a ručička kontrolky benzínu se povážlivě zaryla do výstražného pole. Do Makova na benzínovou pumpu se Julie raději dokodrcá na volnoběh.

Zavřeno!

Shodujeme se, že následující čerpací stanice by mohla přesahovat její síly. Milostná svatební noc s Julií tak proběhne na přilehlém parkovišti. To, že naše „cesta života“ první den neslavně končí na hranicích České a Slovenské republiky, se nikdy nikdo nesmí dozvědět. Vypadali bychom jako dvě nezodpovědná, zasněná, od reality odtržená paka. Nutno dodat, že nápad vyrazit na cestu kolem světa ve čtyřicet let starém embéčku nesvědčí o opaku.

@ AHOJ POPRVÉ | 6. září, Tallinn, Estonsko | 1. část

Ahoj!

Konečně jsem se já, Michal, od dětství přezdívaný svými kamarády kvůli kudrnatým vlasům roztomile Květáček, otravně Květák, noblesně Květino, archaicky Květoš nebo kreativně Qvěták, dostal k e-mailu. V příštích měsících počítejte, že vás občas budu obtěžovat nějakými zážitky z naší slavné cesty. Vzhledem k časové náročnosti pátrání po internetovém připojení, své vrozené lenivosti, přirozenému sklonu k trapasům a zapomnětlivosti a existenci emisní difúzní hvězdné mlhoviny NGC3293 v sektoru mezi Sagittariem a Orionem je s jejich psaním a čtením spjato následující osmero zásad:

1. Oslovovat se budu svou humornou přezdívkou.

2. Charakter a styl bude velmi neformální, e-maily jsou určeny zejména širokému okruhu mých známých, přátel a příbuzných.

3. Počítejte s Květáčkovým Koeficientem Přehánění (dále jen KKP).

4. Moje vtipné poznámky vám nemusejí připadat vtipné.

5. Kdo nebude odepisovat, bude nekompromisně vyškrtnut z „mail listu”.

6. Kdo nepochopí mé asociace, nechť se nechá vyšetřit, zda netrpí LMR (kdo neví, co to je, ať si to zjistí).

7. Neberte si osobně mé urážlivé jízlivosti.

8. Tyto e-maily jsou volně k distribuci, jen je prosím nerozesílejte sponzorům a médiím. Pokud to někdo poruší, tak se na něj snese neidentifikovatelná, avšak o to hrozivější Květákova pomsta.

Takže k dosavadnímu průběhu cesty…

Náš slavnostní oficiální odjezd se za přítomnosti kamer a mraku senzacechtivých novinářů sice uskutečnil v pondělí 1. září, ale vzhledem k tomu, že Julie v ten den ještě nedisponovala povinným ručením a postrádala některé nezbytné technologické vymoženosti, zamířila v doprovodu Maťa nejprve úplně opačným směrem, do mateřské stáje v Hradci Králové. Zde absolvovala poslední úpravy. Já jsem se mezitím doma povaloval, intenzivně se loučil s Vendulkou, ukrýval se před vámi i vším tím mediálním humbukem a bavil se na pseudointelektuálních diskusích pod články na internetu devalvujících naše šance na úspěch. Správným „slovenským” směrem jsme Olomouc opustili až v úterý v noci.

Hned následujícího dne nás pro změnu zbrzdila obligátní zastávka v rodném městě mého bratrance a cestovního partnera Maťa — v Ružomberku, kde jsme s Maťovým otcem a mým slovenským strejdou (kterého v okruhu naší rodiny neoslovíme jinak než „ujo Fedor”) trošku popili. Další společný pijanský tah plánujeme za měsíc v ruském Irkutsku, kam se za námi Fedor chystá přiletět.

Poslední překážkou při opouštění území někdejšího Československa byl policajt v Trstené, od kterého Julie obdržela první papírový dáreček v podobě tisícikorunové pokuty za příliš chvatný úprk. Strážník nekompromisně odmítal tvrzení, že není v jejích technických možnostech rychlost překročit. Navíc se styděl a arogantně se odmítal stát součástí našeho videozáznamu.

V Polsku zas naši krasojízdu krotily všudypřítomné „korky” — zácpy. Motorista tak snadno podlehne dojmu, že by celá země upotřebila laxativum ve formě hustší silniční sítě.

V tuhém korku jsme došourali i do Krakova. Prohlídka města se však omezila na krmení holubů okupujících Hlavní náměstí, protože než jsme se v stihli pořádně rozkoukat, prudká průtrž mračen nás zahnala usušit se pod křídla Julie. Varšavu jsme pak ve strachu z korků neprozkoumali vůbec, protože jsme ji prohučeli v noci bez zastavení…

BIOLOGIE A POLITIKA | 5. září, Mazurská jezerní oblast, Polsko

Dopolední slunce jemně hladí Julii po zbrusu novém, zářivě naleštěném obličeji. Hraji si s benzínovým vařičem. Poprvé se jej pokouším sestavit. Vzhledem ke své nezkušenosti a mizivému technickému nadání si po několika nepovedených pokusech zavolám na pomoc Maťa s návodem psaným v pěti různých jazycích. Vařič zprovozníme během „pouhých“ pětatřiceti minut ! O to vydatnější si navaříme oběd. Poté se s Julií vydáme na průzkum Mazurské jezerní oblasti. Boční cesty nás dovedou až k soše zubra, vyřezané ze dřeva.

Co si pamatuju, rodiče odebírali Lidové noviny. V pubertě se ze mě stal vášnivý konzument zpráv, a tak jsem střední školu absolvoval s denním tiskem na lavici. Místo abych dával pozor, první dvě hodiny jsem hltal informace ze sportu, ze zahraniční či domácí politické scény. Několikrát mi přes můj nesouhlas učitelé noviny zabavili a zkazili mi tak den. Nechápali, že sdělení typu „návrat důchodce z Vysočiny na Hrad“ nebo „Sparta remizovala s Bayernem Mnichov“ ve mně vzbuzovaly silnější emoce než prvoci a uhlohydráty. Moudře tvrdili, že studenti nikdy nevědí, jakým způsobem nabyté vědomosti v budoucím životě uplatní. A opravdu: vítězství Baníku ve fotbalové lize v roce 2004 je mi, na rozdíl od gymnaziálních znalostí fyziky a s tím souvisejícím povědomím o fungování motorů, na cestě kolem světa autem k ničemu.

Každopádně poté co jsem si přečetl i šokující a lehce bulvární zajímavosti na poslední straně a zkonzultoval je se svým sousedem v lavici Jirkou Pohlodkem, konečně jsem začal po oušku sledovat i dění ve třídě. A právě z jedné takovéto chvíle v hodině biologie si vzpomínám, že jsem zaslechl něco o posledních stádech téměř vyhynulých nešlechtěných příbuzných dobytka — zubrů, přežívajících někde v Polsku.

Zpovzdálí si Julii prohlíží postarší chatař. Lámanou „českoslovenštinou“ s prvky polštiny se sebevědomě pustíme do konverzace. Dozvídáme se, že nedaleko se nejen vaří pivo Zubr (dvě plechovky přerovského Zubra vyměníme za jednu plechovku polského), ale že tyto srstnaté krávy přebývají na jednom z ostrovů přilehlého jezera. Domlouváme se, že nám půjčí pramici a v doprovodu jeho asi dvacetiletého syna Jerzyho poplujeme na ostrov.

Nalodíme se do dvou lodí. Nálada se uvolní spolu s rezivým řetězem, který nás poutal ke břehu. Pofukuje. Červená pramice se odráží v ocelově zbarvené hladině jezera, čeří ji hejna racků, hus, kačen a labutí. Volným tempem následujeme Jerzyho plavidlo směřující k ostrovu vzdálenému asi dva kilometry. Vesla svěřím do Maťova područí.

Po chvíli se zaklesneme v bledězeleném rákosí na mělčině. Škodolibě zahvízdám melodii proslavenou Waldemarem Matuškou a Evou Pilarovou. Posmívám se mu, že žádný prám ani ráj zde ukrytý není, takže nechápu, proč zakormidloval právě sem.

Dalším kolizím zamezím chopením se vesel.

Kotvíme na ostrově. Husté keře zahřívají vzrostlé, smíšené stromy. Slunce klesá ze zenitu ke dvěma hodinám. Následujeme Jerzyho.

„Není to nebezpečné? A… umějí plavat?“ vyzvídám s obavou v hlase.

Představa rozzuřené rohaté tuny masa prohánějící mou maličkost v provokativním červeném tričku po ostrově mě příliš klidem nenaplňuje.

„Že bych se před ním v nouzi schoval do vody,“ vysvětluji Maťovi.

Jerzy po mně vrhne mírně nechápavým pohledem.

„Plavat umí a nebezpečný není.“

Prodíráme se skupinou lísek. Pak náš průvodce zastavuje.

„Tak tady to je,“ prohlásí a ukazuje na hromadu ohlodaných kusů dřeva na břehu jezera. Tázavě se po sobě s Matěm podíváme…

„Ale bobr je asi na lovu,“ dodává.

Polština je sice řeč češtině podobná, ale naše jazyková vybavenost nedosahuje úrovně našeho sebevědomí. Navíc slovo bobr a zubr se lehce spletou…

S předstíraným entuziasmem přírodovědeckých zanícenců si fotografujeme nezáživnou hromadu dřeva — bobří domov. Že jeho nájemníci žijí v oblasti Mazurských jezer, jsme se v hodinách biologie asi také učili. Škoda, že jsem si zrovna četl něco o sarajevském atentátu a založení Unie svobody…

Mazurská jezera jsou turisticky vyhledávanou lokalitou v severovýchodním Polsku. V nádherné zalesněné rovinaté krajině se nachází více než dva tisíce jezer (největší je jezero Šnardvy, 114 km^2), která vznikla v důsledku ústupu ledovce po konci poslední doby ledové. Oblast je vyhledávaná především jachtaři. Na své si ovšem přijdou i milovníci pěší turistiky, cyklisté, rybáři, ale i zájemci o flóru a faunu. Region je bohatý zejména na ptactvo, pro které je zde zřízena řada rezervací (známý je např. Ostrov kormoránů).

Ani v zimě cestovní jezerní ruch nekončí, návštěvníci se mohou dopravovat po zamrzlých vodních hladinách na tzv. „ledových“ jachtách. Loď tvarem připomíná windsurf, jen na dřevěném trupu jsou namontovány brusle. Za dobrého větru plachtí rychlostí až 100 km/h.

@ AHOJ POPRVÉ | 6. září, Tallinn, Estonsko | 2. část

… Aktuálně se nacházíme v Tallinnu. Za dva a půl dne jsme urazili skoro dva tisíce kilometrů. S kilometry mizejí i kartony s pivem. Na druhou stranu Julie tak shazuje nadbytečná kila a v důsledku dosahujeme čím dál vyšších rychlostí — naše děvče předjelo už na osm osobních aut, z toho jednou dokonce šest v řadě na křižovatce, když si Maťo nevšiml červené na semaforu. Měli byste vidět, jak na Julii řidiči nevěřícně zírali — myslím, že Valašskému království a sponzorům „tropíme” dobrou reklamu.

Lotyšsko a Litvu jsme také prohučeli téměř bez zastavení, i když nedaleko Rigy jsme si udělali první neplánovanou zajížďku. V noci bylo oblačno, Sagittarius nám nemohl ukázat směr, a tak jsme se kapánek ztratili. Ale netrvalo dlouho a svůj omyl jsme zjistili — vraceli jsme se jenom sto padesát kilometrů. Nevadí, peněz na benzín je zatím dost. Jen doufám, že nějaké na účtu zůstanou i na konci cesty, v Jižní Americe.

Nic. Je pozdě, jdu zalehnout. Zítra vyrážíme na exkurzi města. Napoprvé toho není málo, těším se na houf Vašich reakcí.

Váš Květáček

ESTONSKÁ PRŮTRŽ MRAČEN | 7. září, Tallinn, Estonsko

Osm třicet. Studentské koleje. Vstávám z tvrdé karimatky, rozhlížím se po titěrném pokojíčku. Vybavením, hranatostí, strohostí i neútulností evokuje svou nedávnou minulost buňky v patnáctipatrové socialisticky realistické budově, nesoucí hrdé jméno Hotel Hermes. Kromě Maťa a mě se v místnůstce mačkají jeho legální nájemníci, studenti stipendijního programu Erasmus, Stejski a jeho spolužák Honza. Původně jsme měli v úmyslu Tallinn o několik set kilometrů minout, ale nedokázali jsme odmítnout pozvání jednoho z mých nejbližších kamarádů — Stejskiho.

Se Stejskim a dalšími kamarády jsem provandroval kus Evropy. Namátkově jmenuji Slovensko, Srbsko, Rumunsko, Černou Horu či Albánii. Propojeni životně důležitým lanem jsme společně šplhali po skalách. Oba nás charakterizuje tvrdohlavost, a proto jsme se nezřídka pohádali. Třeba na běžkách v polárních pustinách Laponska. Tam jsem na něj byl několik dní tak alergický, že jsme spolu raději nekomunikovali. Jednou se však naší čtyřčlenné „expedici“ ztratil. Vánice srazila teploty na mínus třicet stupňů. Když vyčerpaný s polární září nad hlavou dorazil k půlnoci do záchranné chaty, spadl mi obří kámen ze srdce. A vyléčil mě z alergických reakcí.

Studuje filmový střih, zabývá se režií. A tak nám vykládal, že v zoufalství chtěl postavit fotoaparát na stativ, nastavit snímek každých třicet vteřin, zabalit se do spacáku a usnout… a na každé fotografii by byl zasněženější a bledší… Zdokumentovat si svou smrt. Ani na úplném konci sil neztratil kus svého cynicky absurdního smyslu pro humor.

Špinavá monolitní obloha. Prší. Rozlámaně vstáváme. Dnes vyrážíme spolu s dalšími studenty Erasmu na prohlídku estonského hlavního města. Oblékáme si sponzorské cosi-texové bundy stejného střihu, já fosforově žlutou a Maťo výstražně červenou — budou nás nejspíš považovat za homosexuály.

Přidružíme se k asi třicetičlenné heterogenní skupině složené ze světových národů. Proč se všichni sešli na studiích v baltském Tallinnu, ví snad jen Bůh, osud, Štěstěna, teorie chaosu a oni sami. Z mozaiky jejich životních příběhů by se určitě dala vydedukovat odpověď. Bez problémů mezi ně zapadneme, jako bychom k nim patřili od začátku.

Autobus. Obsadím místo u okna. O výklad v angličtině se starají dvě mladé světlovlasé Estonky. Většinou je neposlouchám. Raději pozoruji mokré šedivé ulice, barevné domy z cihel a ze dřeva, pedantsky upravené zelené trávníky. Tallinn je seversky čistý, vzdušný, roztahaný, domy si libují v dostatku soukromí.

Zastavujeme na významných místech. Na estonské „Letenské pláni“, kde se demonstrovalo proti nadvládě Rusů. U paláce navrženého ve stylu okázalého a načančaného italského baroka, ve čtvrti Kopli, kde žijí především narkomani, bezdomovci a kriminálníci. Prý je tu v noci nebezpečno.

S Matěm, Stejskim a Honzou na sebe koukneme a beze slov domluvíme adrenalinový program na večer.

Srdce Tallinnu pak připomíná rodnou Olomouc. Cihlové hradby. Barokní katedrály. Bílá čtverhranná věž se zelenou střechou na náměstí.

Žlaby ulic vydlážděných z kostek stéká dešťová voda. Je mi zima. Dvojice průvodkyň soutěží v stále sofistikovanějších a únavnějších proslovech. Moc je neposlouchám, radši na jednu z nich pomrkávám a rozesmívám ji. Úspěch. Snad půl minuty není schopna pokračovat ve výkladu. Koktá, prý toho mám nechat. A tu půlminutu jí paradoxně celá skupina věnuje plnou pozornost.

Poslechnu. To, že je blonďatá, ji v mých očích činí hezčí, ale jinak se mi na rozdíl od Tallinnu nelíbí.

Po návratu na Hotel Hermes vyřizujeme nezbytnou korespondenci a snažíme se opravit polámaný benzínový vařič. Nachystáme večeři ve společné kuchyni, kde nám překáží skupina malinkých Korejek, které svou šikovnost demonstrují převráceným hrncem se špagetami. Za pár měsíců snad zjistíme, jestli „gramlavost“ patří ke korejským vlastnostem, nebo pouze výjimka nepotvrzuje pravidlo.

Julie směřuje do špatné čtvrti. Zanecháváme ji na malém parkovišti a s kamerou se vydáváme na hon drogově závislých. Špinavě šedá obloha se změnila na černou, ale vydatnost srážek to neovlivnilo. Absence shluků pouličních světel prodlužuje stíny. Neudržované domy mají nejlepší léta za sebou, některé čekají už jen na závěrečný infarkt. Díry v ulicích plní dešťová voda, odplavuje odpadky. Avšak v blízkém okolí neregistrujeme žádné podivné existence. Osmělíme se a běháme po celé čtvrti. Nikde nikdo. Karneval notorických deviantů se dnes asi nekoná. I když… zničehonic mi Stejski skočí kolem krku a začne zplna hrdla řvát:

„Jsem závislák, naval drogy…“

Se svým bizarním smyslem pro humor nezklame. Něco přece na kameru natočit musíme. A tak v následující půlhodině lítáme po temných ulicích a křičíme věty typu: „Dejte mi drogy!“, „Jsem kriminálník, vysol všechny prachy!“, popřípadě „Sežeru tě zaživa!“ Otvíráme popelnice se slovy: „Vylez, houmles“, přepadáváme přes zábradlí, skáčeme do živých plotů a předstíráme zvracení, extázi, delirium tremens i neutěšené abstinenční stavy. Dokonce se odvážíme vstoupit ztrouchnivělými dveřmi do jednoho z domů těsně před kolapsem. Jediný obyvatel, který na nás zírá očima s rozšířenými zorničkami, je černá kočka.

Vzdáváme to. Docházíme k překvapujícímu poznání, že za deště zloději po ulicích nekradou, vrazi nevraždí, násilníci neznásilňují a závisláci berou drogy raději doma. Jediné, čeho se zmoklý chodec může bát, je psychická újma ze setkání s praštěnými studenty. Což je, věřím, pozitivní bezpečnostní zjištění nejen pro Estonsko, ale i pro celý svět.

Vracíme se do socialistického pokojíku Hotelu Hermes, natěsnáme se jeden vedle druhého a usínáme. Zítra se se Stejskim a Honzou rozloučíme. Zítra vyrážíme do Ruska.