100

NEJLEPŠÍCH

HORORŮ

Miloslav Švandrlík

100

NEJLEPŠÍCH

HORORŮ

NAKLADATELSTVÍ

EPOCHA

Výběr povídek provedli

Stanislava Findejsová a Miloslav Švandrlík.

Ilustrace Jiří Winter-Neprakta.

Fotografie Vlastimil Malaska.

Přebal, vazbu s použitím ilustrací

Jiřího Wintera-Neprakty

a grafickou úpravu navrhl Karel Kárász.

Odpovědná redaktorka Blanka Kroupová.

Vydalo Nakladatelství Epocha s.r.o.,

Kaprova 12, 110 Praha 1, v roce 2007.

Druhé vydání.

Sazbu, scany a litografie zhotovilo

studio AG Design, spol. s r. o.,

Blažovského 543, 149 00 Praha 4.

Vytiskl Akcent tiskárna Vimperk s.r.o.

Špidrova 49, 385 01 Vimperk

Ukážka z elektronickej knihy

Text © Miloslav Švandrlík, 2004, 2007

Illustrations © Jiří Winter-Neprakta, 2004, 2007

Photographs © Vlastimil Malaska, 2004, 2007

Typography © Karel Kárász, 2004, 2007

© Nakladatelství Epocha, 2004, 2007

ISBN 978-80-87027-47-9

OBSAH

Předmluva

DŮKAZ ZE ZÁHROBÍ

aneb

Poslední zločin markýze de Sade

DRUHÝ SVĚDEK

DOBRÝ RÁDCE

TURKMENSKÝ VLKODAV

VISELCOVA INTERVENCE

LOUPEŽ

NE ZCELA BĚŽNÝ PROCES

IMBECIL

NEGALANTNÍ AMANT

KONEC ČISTOTNÉHO PÁNA

LOJZA

BÍLÝ MUŽÍČEK

KDYŽ TO NEVYJDE

PYTLÁK

SACÍ KOŠ

BLÁZNIVÝ LORENC

MALÝ SOUKROMÝ HŘBITOV

DOKTOR DOMIÁN

ZLÝ TRPASLÍK OTOMAR

BŘITVA

PARTE

SVÍČKA NA MÁRÁCH

ŽERT KRÁSNÉ NEBOŽKY

TAKOVÝ KRÁSNÝ SKLEP

PŘIROZENÉ VYSVĚTLENÍ

DRACULŮV ŠVAGR

ZJEVENÍ U BOTIČE

GENIÁLNÍ PLÁN

ÁRIE

FARÁŘOVA RADA

ZVUKOVÁ TRANSFUZE

EXPERIMENT V MYSLIVNĚ

SEN

NÁHROBNÍ KAMENY

ZVĚDAVOST

UPÍRŮV KRÁTKÝ ŽIVOT

MÉDIUM

MILENKA MRTVÉHO

SMRT VÝROBCE RACHEJTLÍ

DOMEK V ÚDOLÍ

ZUBATÝ MATĚJ

NESPRÁVNÉ TĚLO

NÁVRAT DO VLASTI

ÚPLŇKY V KUTNÉ HOŘE

UŠKRCENÁ LABORANTKA

U MATĚJE ŠENKÝŘE

ĎÁBEL Z KUJČE

KRÁLÍCI SE NEDOČKALI

POPRAVA NA KRAMBERGU

PRUSKÝ PALAŠ

IDEÁLNÍ GORILA

HODNOTNÁ STRAVA

MODRÁ VODA

SUVERÉN

OTHELLO AŽ ZA HROB

HISTORICKÉ POSLÁNÍ

IMITÁTOR

VLKODLAK MĚL SMŮLU

POHŘEBNÍ VŮZ

RAKEV DO DOMU

MEJDAN

KDYŽ SE MĚSÍC ŠKLEBÍ

MŇOUKAVÝ HOTEL

FILMOVÁ ZKOUŠKA

MSTIVÝ ŠAŠEK

KAPLIČKA

JEŽÍŠMARJÁ!

KNÍŽE HRŮZY

KIBIC

DĚDA POD JABLONÍ

OKNO DO HŘBITOVA

MONSTRUM

NĚKDY TO NEVYJDE

OBCHODNICE S NADĚJEMI

RAZ ŤA PODREŽEM

PACIENT

RYŠAVÝ KOVÁŘ

PTÁK SMRTI

NÁVRAT

TAJEMSTVÍ HŘBITOVA

(Z pamětí soukromého detektiva, který si nepřeje být jmenován)

SOKOLÍ HNÍZDO

STRADIVÁRKY

PROČ MĚ ZACHRÁNIL?

GULÁŠ

KULTURNÍ PRACOVNÍK

JEDEN MUSEL ZEMŘÍT

VAROVÁNÍ ZE ZÁHROBÍ

NEPOŽÁDÁŠ MANŽELKY PŘÍTELE SVÉHO

PAVOUČEK

PŘÍLEŽITOST

ZRUŠENÝ VLAK

VRAŽDA SLEČNY ŠVEJDOVÉ

TROCHU NEŠŤASTNÁ ZÁLIBA

TRESTAJÍCÍ ANDĚL

KOSTLIVEC Z ČERNÉHO MOČÁLU

NEBEZPEČNÁ TRASA

TROJBAREVNÁ PENELOPÉ

STARÉ HODINY

ZCELA NEZBYTNÁ VRAŽDA

TROJÍ LEKNUTÍ ROBERTA BRŮNY

Horory M. Švandrlíka ve filmovém zpracování

Předmluva

Jsou lidé, kteří se hororů děsí a jsou jimi znepokojeni. Neprávem. Horor je pikantní literární útvar pro lidi vyrovnané, spokojené a mírně znuděné. Nehodí se pro ty, kteří žijí ve stresu či neštěstí a kolem nichž se hromadí katastrofy. Pro ty jsou horory jen dalšími hřebíčky do rakve.

Čím je ale člověk šťastnější, najedenější, znuděnější a bezkonfliktnější, tím spíše zatouží po změně, kterou může být chvíle strachu a hrůzy. Pochopitelně nesmí jít o jev nevratný a děs, kterého se nezbavíme. Ti, kterým bezprostředně nic nehrozí, se rádi bojí. S rozkoší se tetelí strachem. Mám s tím své dávné zkušenosti.

Jako zdravé a spokojené dítě jsem býval často večer sám doma. Rodiče hráli ochotnické divadlo, a buď zkoušeli, nebo schůzovali. V té době jsem se programově a velice rád bál. Zalezl jsem pod peřinu a představoval si, že mi hrozí smrtelné nebezpečí. Každé zapraskání, zašustění nebo mňouknutí kočky provokovalo a jitřilo mou fantazii. Rozliční duchové, netvoři a bubáci se houfovali, aby zahájili neúprosný útok. Na chodbě před mým pokojem stál umrlec ze Svatební košile, babizna z pohádek bratří Grimmů a nesmrtelný Kostěj. Všichni si na mne brousili zuby a hodlali zmařit můj mladý život.

Tak to pokračovalo i v následujících létech. Kdykoliv jsem byl, jak se dnes říká, v pohodě, zatoužil jsem po nových hrůzných zážitcích. Prožíval jsem katastrofy, bojoval s příšerami, padal do hrobů a prchal před upíry. Bylo to nádherné!

Kdykoliv se ale životní situace zhoršila, změnil se i vkus. Bolesti, strasti, neúspěchy či deprese rázem zaplašily veškerá strašidla. Člověk, který se ocitne na samém okraji propasti, nepotřebuje, aby mu někdo ze zálohy strčil do zad. Tady jde veškerá škodolibost stranou a terapie musí být změněna.

Tohle mám vyzkoušené, dokonce i jako autor. Horory mohu psát jen tehdy, když se cítím náramně dobře a děsím lidi, kteří tím nejsou zaskočeni.

To však rozhodně neznamená, že na své bubáky nevěřím! Že si s nimi jen tak pohrávám, nebo si je dokonce vymýšlím! Z toho mě opravdu nikdo nesmí podezírat. Jsem s nimi dokonce jedna ruka, ale na scénu je pouštím obezřetně. Ani upíři a vlkodlaci si přece nemohou dělat to, co sami chtějí. I oni musí respektovat nějaká pravidla. Jejich úkolem je strašit, seznamovat čtenáře s tajemnými silami a přesvědčovat je, aby co nejrychleji odhodili omšelý a zvetšelý materialistický balast. Kdo to alespoň na chvíli nedokáže, neměl by horory číst. Nemůže totiž prožít tu zvláštní rozkoš z toho, když se mu za krk posadí Hrůza a milosrdně mu stiskne hrdlo. Je to stejně báječný pocit, jako když propadneme bujnému veselí, které nás vytrhne z beznadějného smutku. To však je nutno vyzkoušet, a my to můžeme pouze doporučit.

Březen 2004

DŮKAZ ZE ZÁHROBÍ

aneb

Poslední zločin markýze de Sade

Snad už po padesáté byl pan Trubač zván na spiritistickou seanci, a vždy bezúspěšně. Je to všechno naivní mysticismus, odpovídal, nebo cílevědomý podvod. Posmrtný život je nesmysl, neboť člověk je pouze organizovaná hmota. Kdo říká něco jiného, ten lže. Kdo lže, ten krade. A se zloději nemám zapotřebí se stýkat! Pan Trubač byl zásadový člověk. Padesáté první pozvání však přišlo zcela nečekaně od kypré vdovy Slavíčkové. Tato dáma se panu Trubačovi velice zamlouvala, neboť z ní dýchalo živočišno a ani v nejmenším nepřipomínala nedomrlé stíny posmrtného života. Leč i ona zřejmě propadla mystice a značněji holdovala.

„Pane Trubač,“ říkala mu, „inteligentní člověk nemá mít předsudky. Ba právě naopak. Jeho povinností je podívat se na vše vlastníma očima a stavět argument proti argumentu.“

„Člověk je organizovaná hmota,“ hučel pan Trubač, „to věděli už klasici, a já to vím rovněž. Pro mne existuje pouze věda!“

„Máme teď nové médium,“ předla vdova Slavíčková, „je to promovaná filoložka a velice milé děvče. Máme s ní nesmírné úspěchy a duchové velikánů přicházejí jako na objednávku. Minulý týden s námi pohovořili Goethe, Shakespeare, Edgar Wallace a Mozart. V pondělí nás navštívili Cervantes, Hitler, Eliška Krásnohorská a Konfucius. Všichni k nám promlouvali ústy našeho média.“

„Podvod,“ mávl rukou pan Trubač. „Promovaná filoložka - už to ve mně budí podezření. Nesmysl, humbuk, šálení smyslů!“

„Ale někteří velikáni se zhmotnili!“ triumfovala vdova. „Z uší média proudila bílá pára, vznášela se nad jeho hlavou a dostávala obrysy lidské postavy.“

„Přelud, halucinace, klam!“ odtušil pan Trubač.

„Ale proč se nepřesvědčíte?“ zaúpěla paní Slavíčková. „Zvu vás srdečně na dnešní seanci. Nebo se snad obáváte, že by tam váš materialismus vzal zasvé?“

„Já že se obávám?“ zvolal pan Trubač. „Mé názory nemohou být vyvráceny, neboť stojí na vědeckém podkladě. Té seance se zúčastním a odhalím podvody, ať je bude páchat kdokoliv. Madam, dnes večer mne můžete očekávat!“

Seance u vdovy Slavíčkové se zúčastnilo dvanáct lidí obojího pohlaví. Přítomní byli většinou starší, vážení občané, oblečení jako na koncert České filharmonie. Pergamenové tváře, obřadné potřásání rukama a teoretické úvahy o posmrtném životě, to pana Trubače vydraždovalo až k nepříčetnosti. Pouze díky diplomacii vdovy Slavíčkové neexplodoval a nevybílil to mystické hnízdo jako venkovskou hospodu.

Potom přišlo médium. Bledá dívka s rozpuštěnými černými vlasy vplula do pokoje, jako by pro ni neexistovala zemská přitažlivost. Pokynula všem hlavou, nepatrně se usmála a posadila se do čela kulatého stolu. To byl povel i pro ostatní. Společnost si sedla kolem stolu a sousedé se vzali za ruce. Pan Trubač seděl vedle vdovy Slavíčkové, zatímco z druhé strany se chápal jeho ruky trudovitý pán s šedivým ježkem. Pak někdo zhasl světlo.

„Počkat!“ vykřikl pan Trubač. „Proč se zhasíná? Rád bych si ty duchy pořádně prohlédl!“

Kdosi mu netrpělivým hlasem vysvětlil, že nejen každá hra, nýbrž i každý vážný experiment má svá pravidla. I řada živočichů potřebuje noc ke svému intenzivnímu životu a s duchy je tomu nejinak. Nemůžeme jim předpisovat, jak se mají chovat, ale sami se musíme přizpůsobit jejich možnostem.

Pan Trubač cosi zamumlal, ale ucítil stisk ruky vdovy Slavíčkové a to ho přimělo k tomu, že zmlkl.

Zato začalo mluvit médium. Křehká promovaná filoložka nejprve delší dobu vzdychala a propadala extázi, aby posléze pronesla hlubokým mužským hlasem: „Býval jsem zvyklý na vybranější a zajímavější společnost, než je tato. Je trapné být otrokem otroků, i když za jistých okolností si člověk nemůže vybírat.“

V místnosti to zašumělo nevolí.

„Tohle přece není Jan Neruda!“ zvolala jedna z dam. „A my s manželem jsme na něho intenzivně mysleli!“

„Kdo jsi, duchu?“ zahýkal kdosi. „Rci nám své jméno!“

„Jsem markýz de Sade,“ odvětilo médium, „a ačkoliv duchové nemají tak vyhraněné chtíče jako lidé, způsobilo by mi dost radosti, kdybych vám mohl do kávy nasypat arzén a chvíli sledovat vaše zažívací potíže.“

„Pane Sade,“ zamumlal mužský hlas, „my sice nejsme šlechtici, ale na rozdíl od vás víme, co je slušnost, pořádek a morálka. Vyvolali jsme vás pouze z vědeckých důvodů.“

„Ze stejných důvodů bych z vás za živa stahoval kůži,“ odpověděla promovaná filoložka nádherným hlasem.

„Pane Sade,“ zašvitořila jakási dáma. „Mohl byste se zhmotnit? Udělejte nám to k vůli!“

Médium proneslo sprosté slovo, ale pak se děly velice podivné a záhadné věci. Z ucha promované filoložky se počalo řinout cosi mléčně bílého, stoupalo to nad hlavu jako kouř a začalo se to srážet v obrazec, který se ustavičně měnil, rostl a mohutněl, až konečně nabyl obrysů lidského těla. Tato podoba ovšem nebyla dokonalá. Spíš to připomínalo krejčovskou pannu, pohupující se ve volném prostoru a zcela ignorující zemskou přitažlivost. Společnost zahučela překvapením a posvátnou hrůzou. K tak znamenitému a přesvědčujícímu zhmotnění v této místnosti dosud nedošlo. I pan Trubač byl v prvním okamžiku šokován. Valil na ten div oči, svíral křečovitě ruce svých sousedů a přetěžce dýchal. Ale pak si vzpomněl na vědu a na své zásady.

„Podvod!“ vykřikl nepřirozeným hlasem. „Šalba a mam! Posmrtný život neexistuje! Člověk je organizovaná hmota!“

V tom okamžiku to mlasklo. Pan Trubač obdržel důkladnou facku, ačkoliv ani jeden ze sousedů nepustil jeho ruku. Bylo to nesmírně prapodivné.

„Facka není žádný argument!“ zvolal pan Trubač. „A já na poutové triky nenaletím! Z toho jsem již vyrostl! Jste-li pan Sade, tedy mi to dokažte způsobem, o němž bych absolutně nemohl pochybovat. Za svého života jste hýřil nápady, prokažte tedy svou originalitu i po smrti!“

Nastala chvíle hrozivého ticha. Přítomní tuhli děsem nad Trubačovou odvahou a markýz zřejmě připravoval nesporný důkaz, který na něm byl požadován. Pak se ozval řezavý smích. To, že vycházel z hrdla něžné dívky, znásobovalo panující hrůzu. I pan Trubač se proti své vůli začal chvět. A znovu ten neklidný krutý a ďábelský smích, jakého je schopen jen netvor nebo satan.

A pak se to stalo. Vdova Slavíčková zachroptěla, pustila ruce svých sousedů a zhroutila se na židli.

„Světlo!“ vykřikl pan Trubač. „Rozsviťte světlo!“

Trvalo to několik vteřin, které se zdály věčností. Pak se rozsvítil lustr a veškeré nepřirozeno naráz zmizelo. V čele stolu se probouzela promovaná filoložka a nechápavě mžourala očima. Zájem přítomných však patřil vdově Slavíčkové, která doslova visela na své židli a nejevila známky života. Ani to nemůžeme očekávat od člověka, který má proříznuté hrdlo. Na podlaze nedaleko kaluže krve ležela krásná zdobená břitva.

Přivolaní pracovníci kriminálky neměli mnoho práce. Břitva byla zcela nepochybně vražednou zbraní. A na její rukojeti s velkým vykládaným „S“ objevili kriminalisté zřetelné otisky jediného člověka. Patřily panu Trubačovi.

DRUHÝ SVĚDEK

Pan Sobol je koncentrovaná tajuplnost. Metafyzik, expert přes záhrobí a perfektní statistik zjevení, strašidel a upírů. Na vlastní oči viděl zakletého mnicha v bechyňském klášteře, rozmlouval s duchem Františka Palackého při spiritistické seanci v Jablonci a podle tvaru lebky dovede bezpečně určit budoucího upíra.

Upřímně řečeno, nikdy jsem pana Sobola nebral vážně, protože jsem člověk zemitý a nadto mám v úmyslu se počtvrté oženit. Starostí mám nad hlavu a tajnosti onoho světa mě vzrušovaly asi jako degenerace lesních včel v Brazílii a na území Latinské Ameriky vůbec, o čemž jsem se dočetl v jakémsi magazínu. Když mi však pan Sobol sdělil, že jsem budoucí upír, začalo mi to vrtat hlavou.

„Poslyšte, pane Sobol,“ řekl jsem, „takové věci se neříkají jen tak. Slovo není plácnutí do vody. Nařknete pracujícího člověka…“

„Jaképak nařknutí?“ zvedl obočí pan Sobol. „Neřekl jsem, že se dopustíte trestného činu, a nikdy bych nic takového nevypustil z úst. Z tvaru vaší lebky jsem ovšem usoudil na budoucí upírství a nesmlčel jsem vám to, abyste tomu mohl zamezit.“

„Ono tomu jde zamezit?“ divil jsem se.

„Ovšem!“ přisvědčil znalec záhrobí. „Jinak bych vás přece zbytečně neděsil. Stačí, aby se váš pohřeb konal žehem, a jste zachráněn. Upíři se rekrutují pouze z řad těch, kteří byli pochováni do země.“

Chvíli jsem usilovně přemítal.

„Nejsem přítel žehu,“ zamumlal jsem, „ale za jistých okolností bych byl ochoten ho podstoupit. Avšak je tu ještě jedna závažná věc, pane Sobol! Kdo mi může zaručit, že mluvíte pravdu? Že jen tak nefantazírujete? Můžete ten svůj názor nějak dokázat?“

„My vědci,“ řekl pan Sobol, „můžeme i zcela nesporné pravdy dokázat jen zřídkakdy. Jestliže věda tvrdí, že každých osmdesát miliard let nastává exploze celého vesmíru, nemůže vás zcela přesvědčit, leda byste si na tu budoucí explozi padesát šest miliard let počkal. Když astronom prohlásí, že jeden z Maršových měsíců se zpožďuje za sto let o jednu vteřinu, těžko mu to vyvrátíte. A podobně je to i se mnou… Vyřkl jsem svou teorii a je na vás, jestli se dle toho zařídíte.“

Koniec ukážky