Přeložila:

DANIELA ČERMÁKOVÁ

Ukážka z elektronickej knihy

Vydání první

Copyright © 2014 by Deveraux, Inc.

This translation published by arrangement with Ballantine Books, an imprint of The Random House Publishing Group, a division of Random House, Inc.

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1908. publikaci

Přeloženo z anglického originálu For All Time vydaného

nakladatelstvím Ballantine Books, New York, v roce 2014

Český překlad © 2015 Daniela Čermáková

Odpovědná redaktorka Marie Kejvalová

Korektorka Zdeňka Grigarová

Ilustrace na přebalu © 2015 Ricardo

Přebal a vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0055-9 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0056-6 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Jude Deveraux

Navěky

Druhá část cyklu

Nevěsty z Nantucketu

Poděkování

Jako obvykle bych ráda poděkovala svým čtenářům na Facebooku, kde se svěřuji s každodenním postupem při psaní. Krušné i pěkné chvíle, to pěkné i špatné, všechno je tam. Milé komentáře a odpovědi na mé nesčetné otázky mě podporují v mé práci. Děkuji vám.

1

NANTUCKET

Graydon Montgomery nedokázal odtrhnout oči od té mladé dívky. Nevěsta a jeho bratránek Jared, tedy ženich, stáli před malou kapličkou, s farářem mezi sebou, a Graydon na ni přes ně neustále zíral. Měla na sobě modré šaty družičky, držela kytici a byla plně zaujatá probíhajícím obřadem.

Byla sice krásná, ale tak, jako obvykle ženy bývají. Nebyla tím typem dívky, za kterou by se lidé otáčeli. S oválnou tváří, očima barvy modrých zvonků a bezchybnou pokožkou vypadala jako dívenka, kterou člověk může zahlédnout v novinách, jak se účastní svého debutantského plesu. Klidně by na sobě mohla mít perly a dlouhé rukavičky, aniž by vypadala, že by se lépe cítila v džínech.

Chvíli předtím, když všichni čtyři účastníci svatby čekali před kapličkou, nastal v místnosti rozruch. V poslední minutě došlo k nějakému zmatku a všechno bylo vzhůru nohama. Graydon by se za normálních okolností snažil zjistit, co se to děje, ale dneska mu to bylo jedno. Dneska ho zajímala jenom ona.

Z kapličky se ozývaly rozezlené výkřiky a zvuk nábytku padajícího na podlahu. Dvě družičky a druhý mládenec přiběhli ke dveřím, aby zjistili, co ten hluk způsobuje, ale Graydon stál na místě jako přimrazený. Ani zvědavý nebyl. Dokázal jen civět na záda té mladé ženy. Měla dlouhé blond vlasy, které jí v kudrnách spadaly na záda, a pěknou postavu. Nic bombastického, ale byla štíhlá a elegantní.

Po celou dobu stál Graydon stranou. Jen matně si uvědomoval své okolí, obrovský stan připravený pro večeři a tanec, měsíční světlo dopadající na zalesněnou krajinu kolem nich, dokonce nevnímal ani jasně osvětlenou kapličku, kde se měla konat svatba. Jako by měl v hlavě jen slova, která mu před několika minutami řekla ta mladá dívka.

Když Graydona požádali, aby doprovodil družičku k oltáři, domníval se, že to bude jednoduchý a příjemný úkol. Na červené koberce a obřady jakéhokoliv druhu byl přece poměrně zvyklý.

Jakmile mu však představili tu mladou ženu, šokovalo ho to, co mu pověděla – a pořád se z toho ještě nevzpamatoval.

Sotva co se rozruch v kapličce konečně uklidnil a všichni byli připravení vstoupit dovnitř, Graydon se postavil vedle ní a nabídl jí svoje rámě. Když položila svou ruku na jeho paži, vřele se na ni usmál, zakryl její ruku svou a jemně ji stiskl.

Beze slova mu ruku vytrhla, ustoupila o dva kroky a probodla ho pohledem. Význam toho pohledu byl naprosto jasný: nebude si k ní vůbec nic dovolovat. A to zřejmě obsahovalo i jakékoliv projevy přátelství.

Graydon věděl, že mu ještě nikdy předtím nedošla řeč, ovšem při pohledu na její vztek se mu z hlavy vykouřila veškerá vhodná slova. Dokázal tam jenom zaraženě stát a pomrkávat. Nakonec se mu podařilo souhlasně přikývnout. Žádné dotýkání, žádné úsměvy, nic kromě toho, co bylo nutné k tomu, aby odvedl svoji práci.

Když procházeli uličkou, udržovala si od něho odstup. Rukou spočívala na jeho paži, ale byl mezi nimi asi metrový odstup. Graydon držel hlavu vysoko, usilovně se pokoušel spolknout svou pochroumanou hrdost. Žádná žena ho předtím nepovažovala za... no, odporného. Vlastně se od něj nikdy žádná žena neodvracela.

Nebyl naivní – dobře věděl, že spousta toho podlézání a flirtování s jeho osobou byla důsledkem toho, o čem sám začal uvažovat jako o „nešťastných okolnostech mého zrození“, ale stejně... Fakt, že s ním nechtěla mít absolutně nic společného, zraňoval jeho ego.

Když se dostali do přední části kapličky, jako by se jí ulevilo, že se od něj dostane pryč. Přešla vlevo a Graydon se postavil na druhou stranu, aby počkal, až projde uličkou nevěsta se svým otcem.

Během obřadu si Graydon nemohl pomoct a musel po ní přes nevěstu a ženicha pokukovat. Jak se jmenovala? Toby, ne? Jistě to byla přezdívka a Graydon uvažoval, jak se asi jmenuje doopravdy.

Když se obřad chýlil ke konci, Graydon ucítil staré známé napětí, kterému lidé říkali „sourozenecké pouto“, a věděl, že dorazil jeho bratr, dvojče. Pohlédl vlevo, na dav lidí nacpaných v kapli. Rodina seděla na židlích, ale zadní část byla plná hostů, kteří stáli. Graydonovi trvalo jen pár vteřin, než úplně vzadu objevil svého bratra, záměrně se skrýval za ostatními. Rory se na svatbu moc vhodně neoblékl, jeho kožená bunda a obyčejné plátěné kalhoty však pasovaly k jeho americkému stylu. Alespoň si bratr nevzal džíny.

Rory tázavě kývl ke světlovlasé družičce. Nikdy předtím neviděl, že by bratr zíral na nějakou ženskou, a zajímalo ho, co na ní vidí.

Jak tomu bývalo u identických dvojčat často, s bratrem dokázali komunikovat i beze slov. Graydon však nedokázal bratrovi sdělit tu jedinou myšlenku, která se mu honila hlavou: dokáže nás od sebe rozeznat.

Rory se zamračil a dal Graydonovi najevo, že ho nechápe. Sklonil hlavu na stranu a Graydon kývl. Právě se domluvili, že se sejdou venku, hned jak to půjde.

Graydon se tedy mohl zase cele věnovat té mladé ženě. Za chvíli opět vykročí uličkou. Už se na to těšil.

2

Po obřadu Toby opustila kapličku a vydala se do velkého stanu, aby zkontrolovala svatebčany. I když nebyla profesionální svatební koordinátorkou, většinu práce s přípravami odvedla sama. Se spoustou nápadů přišla její kamarádka Alix, tedy nevěsta, ale Toby strávila kupu nekonečných hodin a probdělých nocí, aby dala všechno dohromady. Posledních několik týdnů, kdykoliv se objevil nějaký problém, znělo řešení „zeptej se Toby“. Líbilo se jí, že dokázala vyřešit většinu problémů. Právě teď toužila jen po tom, aby byli všichni šťastní a užívali si oslavu.

„Slečno Wyndamová, nechci vás okrádat o čas, ale rád bych se vám omluvil,“ prohlásil mužský hlas za ní. Věděla, kdo to je, protože ten hlas byl velice osobitý: hluboký a uhlazený. Příliš uhlazený. Příliš neupřímný. Příliš kultivovaný. Jako u mužů, které se jí snažila vnutit její matka.

Toby zaváhala, než se na něho otočila. Včera v noci si zašly s její spolubydlící Lexie a nevěstou na drink. V zadní části restaurace byl nějaký muž s dívkou na klíně a další dvě se smály tomu, co říkal. Když uviděl vejít Toby a její kamarádky, odstrčil tu dívku z klína, vstal a přešel k jejich stolu. Usmíval se, jako by očekával, že mladé ženy přestanou dělat to, co dělají, a okamžitě se mu začnou věnovat. Byl poměrně pohledný, ale něco na něm – možná ten jeho předpoklad nebo pocit, že je trochu povrchní – se Toby nelíbilo. Zvedla kabelku a odešla, ostatní dvě ženy ji okamžitě následovaly.

Dneska večer se ten mládenec, který ji žádal o odpuštění, snažil Toby a Lexie přesvědčit, že to on byl tím mužem včera v noci v baru. Věděla však, že to tak není. A ať už měl k tomu jakékoliv důvody, nesnášela lháře.

Otočila se a vzhlédla k němu. Vypadal jako jeho vzdálený bratránek Jared Kingsley, který byl Tobyiným kamarádem a majitelem domu, v němž bydlela, ale tenhle muž byl mladší a, no, jaksi nevinnější. Stál rovně jako pevná mramorová socha. Na hlavě neměl vlásek, který by nebyl na svém místě, na smokingu ani smítko nebo něco zmačkaného. Byl tak dokonale oholený a vymydlený, že ani nepůsobil opravdově.

„Omluva není nutná,“ prohlásila a obešla ho. „Teď, když mě omluvíte, se musím věnovat hostům.“

„Jak jste to poznala?“ zeptal se.

Toby měla momentálně opravdu plné ruce práce, ale zaslechla v jeho hlase naléhavost. „Co jsem měla poznat?“

„Že včera v tom baru to byl můj bratr, a ne já.“

Nejprve se jí chtělo rozesmát se. Jistě žertoval. Pro ni si ti dva nebyli ani trochu podobní. Pak se ale ovládla a ohlédla se na něho, dokonce se jí podařilo pousmát se. Přece jen to byl Jaredův bratranec. „Vypadá jako pirát, zatímco vy jste spíš... no... právník.“ Otočila se a vykročila k velkému stanu.

„Takže si myslíte, že nejsme stejní,“ prohlásil za jejími zády.

Toby se zastavila. Lichocení na ni nezabíralo, ale chlap, který ji dokázal rozesmát, si získal její pozornost.

Znovu se k němu otočila. Stáli v zalesněném prostoru kolem dvou stanů a kapličky, světlo přicházelo jen zevnitř. Všechno kolem nich bylo zalité zlatavým oparem. „Dobře,“ prohlásila a zvedla k němu pohled. „Za co se chcete omluvit?“

„Chcete pirátskou verzi, nebo tu od právníka?“

Zdálo se, že to nemyslí vážně. Neusmála se. „Omluvte mě, ale mám práci.“ Znovu se začala otáčet.

„Můj bratr se dostává do potíží a já ho kryju,“ prohlásil. „Nechci, aby se otec zlobil. Není to dobré pro jeho zdraví.“

Poznala pravdu na první pohled, a tak se na něho podívala. O problémech s rodiči Toby věděla své.

„Obvykle...,“ řekl. „No, vlastně, vždycky nám to projde. Vy jste první mimo rodinu, kdo naši výměnu poznal. Opravdu se omlouvám. Když se vaše kamarádka domnívala, že jsem to byl já, koho viděla včera v noci v baru, bylo prostě mnohem méně komplikované chovat se, jako by to tak bylo. Do té doby jsem ani netušil, že je můj bratr tady na ostrově.“

Když domluvil, jen tam tak stál a díval se na ni s nečitelným výrazem na tváři. Měl silnou čelist a rovný nos. Oči byly tmavě modré, s hustými černými řasami kolem. Ústa měl tvarovaná tak, až se zdálo, že se každou chvíli rozesměje, ale zároveň na něm bylo cosi intenzivního, co ji nutilo přemýšlet, jestli před ostatními něco neukrývá.

„Možná jsem udělala ukvapený závěr,“ uznala a trochu se pousmála. „Co kdybyste šel dovnitř a dal si něco k jídlu? A díky, že jste přijel na Nantucket, abyste mě doprovodil při obřadu.“

„Bylo mi potěšením.“

Zíral na ni způsobem, který nikdy předtím nezažila, jako by nechápal, kdo – nebo co – je. Začínala se cítit nepříjemně.

„Dobře tedy,“ prohlásila. „Nechám vás, abyste... ehm, našel svého bratra.“ Znovu se od něho odvrátila.

„Nevíte, kde bych mohl zůstat?“

Znovu se otočila a zamračila se. „Myslela jsem, že všichni vědí, kde mají spát.“ S Lexie se horečně snažily obstarat každému hostu postel. Tenhle muž přiletěl z Maine jen z toho důvodu, aby šel za mládence. Copak se s Lexie zapomněly postarat o to, kde bude ubytovaný? „Omlouvám se za přehlédnutí,“ hlesla, „ale určitě vám někde najdeme nějakou postel.“

„Promiňte, že jsem se nevyjádřil jasně,“ opravil se. „Na dnešní noc mám ubytování, ale chci zůstat na Nantucketu celý týden. Možná bych si mohl něco pronajmout?“

Za jiných okolností by řekla, že žádá téměř nemožné. Letní počasí na Nantucketu bylo božské, jako by se celý ostrov nacházel v pohádce. Bylo teplo, ale ne horko. Chladno, ale ne mrazivo. Svítilo sluníčko, ale ne nijak nepříjemně, neustále vál jemný větřík, který osvěžoval. V létě přitahoval tento ráj dokonalého počasí kolem šedesáti tisíc turistů a všechno muselo být zamluvené dopředu.

Ovšem tenhle člověk byl příbuzný Kingsleyových a těm patřilo na ostrově několik domů. „Zeptám se Jareda,“ slíbila. „Často jezdí do New Yorku, takže možná můžete zůstat v jeho domě. Nebo v domku pro hosty, ale pak...“ Odmlčela se.

Pousmál se. „Chtěla jste říct, že se tam usadila moje teta a že... že si zřejmě oblíbila otce nevěsty?“

Toby se usmála. „Ano, oblíbila. Kvůli ní tu chcete zůstat?“

„Potřebuju dovolenou,“ konstatoval. „Doma mám sotvakdy volno, ale říkal jsem si, že bych si teď mohl nějaké vzít.“

Toby pohlédla na stan. Zdálo se, že uvnitř je všechno v pořádku. Lidé, kteří zajišťovali obsluhu, byli velice zkušení a bufetový stůl byl neustále plný jídla. Kapela dorazila a za chvíli už bude vše připravené k tanci. Všichni vypadali šťastní. Jedli, pili a smáli se.

Znovu se zadívala na muže před sebou. Jak se to jen jmenoval? Seznámila se za posledních čtyřiadvacet hodin s tolika lidmi, že si je všechny nepamatovala. „Odkud jste? Váš přízvuk –“ Zarazila se, protože jí připadalo neslušné zmiňovat se o tom, že má mírný, skoro neslyšitelný přízvuk.

Usmál se však. „Můj učitel angličtiny bude mít pocit, že je k ničemu, stejně jako mí američtí příbuzní. Pocházím z Lanconie, ale můj dědeček je z Warbrookeu v Maine. Když jsem vyrůstal, trávil jsem tam každé léto.“

„Vy a váš bratr?“

„Ano,“ potvrdil. „Žil jsem tam se svým bratrem Rorym a asi stovkou dalších příbuzných. Byly to úžasné časy, asi nejšťastnější v mém životě. A co vy? Pocházíte z Nantucketu?“

„Ach, ne. Vůbec ne. Lexie – moje spolubydlící – by řekla, že nemám takové štěstí. Je potomkem majitelů městečka, prvních Angličanů, kteří se na ostrově usadili. Mí předkové dorazili na Mayflower, ale Lexie říká, že protože nepřistáli na Nantucketu, jsou to jen ubozí, smutní smolaři.“

„Ne ti šťastní,“ dodal a tvář mu zjemněla úsměvem. „Já pocházím z kmenů válečníků, kteří se oblékali do medvědích kůží a velmi rádi mezi sebou bojovali. Co by si vaše spolubydlící pomyslela o nich?“

„Litovala by vás,“ odpověděla Toby. Usmáli se na sebe. Na chvíli se mezi nimi rozhostilo ticho. „Radši půjdu zkontrolovat, zda jsou všichni spokojení. Měl byste si dojít pro něco k jídlu.“

„A co vy? Už jste jedla?“

Toby si povzdechla. „Od rána nic. Měla jsem moc práce. Spadlo několik květinových váz, letadlo se zásobami mělo zpoždění, jeden z členů kapely se necítil dobře a pak tu byla samozřejmě celá ta věc s utajením... Pardon. To vás určitě moc nezajímá. Musím běžet.“ Ani se však nepohnula.

„Takže jste všechno zařizovala vy? Měla jste svatbu na starosti?“

„Víceméně. O spoustě věcí rozhodla nevěsta a Lexie mi pomáhala, ale má spoustu jiných povinností a...“ Toby pokrčila rameny.

„Nechte mě hádat. Nemá takový cit pro detaily jako vy, takže nechala všechno na vás.“

„Ach, ano!“ vykřikla Toby. „Zbožňuju Lexie, ale když je někde moc práce, radši se někam schová.“

„Nic mi neříkejte, myslíte, že to neznám?“

„Opravdu?“

„Ano. Když jsme byli děti, kdykoliv jsme museli něco udělat, bratr se schoval pod stůl s velkým ubrusem. Myslím, že otec věděl, kde je, ale v té době ho Roryho šprýmy bavily. A co vy?“

„Šprýmy vašeho bratra se mi nelíbí.“

„Ne, myslel jsem –“ Graydon se odmlčel a poprvé se opravdu rozesmál, přitom ukázal dokonale rovné bílé zuby.

Toby spadlo z ramen trochu z napětí, a když se zadívala na stan, přála si, aby neměla všechny na starosti.

„Asi už musíte jít dovnitř,“ řekl.

„Ano, musím. Nejsem si jistá, jak k tomu došlo, ale tak nějak se ze mě stala svatební koordinátorka.“

„Odhaduju, že nejspíš věděli, že odvedete dokonalou práci.“

„Naznačujete, že mě ostatní využili?“ Mluvila škádlivým tónem.

„Naprosto.“ Jeho oči se smály, leskly se ve světle stanu. „Kdo vás tak dobře zná?“

„To bude Jared. Váš bratranec.“

„Dělí nás celé generace,“ prohlásil, „ale želbohu je to můj pokrevní příbuzný. Myslím, že bych vám to měl vynahradit.“

Tobyin úsměv povadl a o krok ustoupila. Měsíční svit míval na muže zvláštní účinek. V další vteřině se po ní nejspíš vrhne. „Radši –“

„Co kdybych šel dovnitř a přinesl vám něco k jídlu?“

„Cože?“

„O plánování slavností toho moc nevím, ale z toho, co jsem viděl, je mi jasné, že když půjdete dovnitř, vrhnou se na vás lidi s otázkami jako –“

„Kde je kečup? Na to už se mě ptali dvakrát.“

„Přesně,“ řekl. „Když se budete držet mimo dohled, zajdu dovnitř, seberu jídlo a pití a přinesu to ven. Musíte se najíst, než se vrátíte do práce.“

„No, neměla bych,“ povzdechla si Toby, ale v hlase se jí neozývalo žádné přesvědčení. Doufala, že něco uzobne, až začnou všichni tancovat, ovšem pak už možná žádné jídlo nebude. „Myslíte, že byste mohl přinést pár mušlí?“

„Seberu z grilu půl tuctu. Co dalšího byste chtěla?“

Toby si najednou uvědomila, jaký má hlad, a když se na něho zadívala, usmál se. „Vezmu kousek od všeho. Máte ráda šampaňské?“

„Zbožňuju ho.“

„Čokoládu?“

„Zvlášť když je na jahodách,“ prozradila.

„Udělám, co bude v mých silách. Popřejte mi štěstí.“

„Přeju vám celý kopec štěstí,“ prohlásila.

„Budu se snažit splnit všechna očekávání.“ Zmizel ve tmě a Toby ho na okamžik ztratila z dohledu, ale pak ho zahlédla na konci bufetového stolu. Moc lidí tam nebylo, většinou posedávali u stolů. Toby čekala, že si vezme talíř a začne na něj nakládat jídlo, udělal však něco zvláštního. Tiše promluvil k jedné pěkné dívce z personálu. Kývla, na okamžik zmizela a pak se vrátila s tácem.

Otočil se, pohlédl na Toby, ve vchodu do stanu byla vidět jen její tvář, a nadzvedl tázavě obočí. Kývla. Ano, tác byl dobrý nápad.

Sledovala ho, jak následuje číšnici podél stolu a vybírá jídlo, které pak dívka ukládala na tác. Poté promluvil s mladým mužem za dlouhým stolem, který se otočil ke grilu, jenž obsluhoval. Řekl také cosi dalšímu číšníkovi, který přešel za bar a vrátil se s lahví šampaňského a dvěma sklenkami. Když byl asi ve čtvrtině stolu, za Jaredovým bratrancem pospíchali tři lidé a plnili jeho příkazy. „Jak zvláštní,“ řekla Toby nahlas.

„Tady jsi!“ zvolala Lexie, když se postavila vedle Toby. „Proč jsi venku? A co je zvláštní?“

Toby se na Lexie nepodívala, ale mávla rukou, aby šla ze světla. „Psst. Schovávám se tu.“

„To já taky.“ Lexie Toby obešla a nakoukla do stanu. „Před kým se skrýváš? Já před Nelsonem a Plymouthem.“

Toby zavrtěla hlavou, když číšnice zvedla kleštěmi pár krajíčků bílého chleba, pak kývla na celozrnné rohlíky.

Lexie sledovala Tobyin pohled. „To je ten chlapík, co jsme ho viděly v baru? Ten, co ses k němu tak strašně chovala, ale pak tě stejně doprovodil k oltáři? Stála jsi od něho tak daleko, že jsi skoro ani nebyla na ostrově.“

„Tak hrozné to nebylo,“ namítla Toby. „Jsou tady ale dva.“

„Takže jsi vynadala oběma?“

Toby kývla na salát coleslaw, který zvedla číšnice. „Jak se jmenuje? Nemůžu si vzpomenout.“

„Který? Ten chlapík v baru, nebo ten, se kterým jsi šla k oltáři?“

„Tenhle, ten s oltářem,“ odpověděla Toby. „Co je to s tebou? Zníš naštvaně.“

Lexie odstoupila od vstupu do stanu. „Čtyři lidi mi řekli, že Nelson koupil zásnubní prsten.“

„Pro tebe?“

„To není vtipné,“ odsekla Lexie.

Toby ještě jednou kývla na jídlo, pak poodstoupila a zadívala se na kamarádku. „Věděla jsi, že to přijde. Scházíte se už celé roky, takže tě chce samozřejmě požádat, aby sis ho vzala. Myslíš, že to udělá dneska večer?“

„Nejspíš. Proto se mu vyhýbám. A nepomáhá mi, že je tu i Plymouth. I před ním se schovávám.“

Roger Plymouth byl Lexiin šéf a podle Tobyina názoru považoval Lexie za víc než jen za svoji osobní asistentku. I když už spolu bydlely přes dva roky, Toby se s Lexiiným šéfem seznámila teprve nedávno. Neslyšela o něm jedinou dobrou věc, a tak ji šokovalo, když ho uviděla. Roger Plymouth byl vysoký, svalnatý a fešák každým coulem. Byl tak pohledný, že lidé často jen tak stáli a zírali na něj. Lexie však přísahala, že je vůči jeho vnějšímu kouzlu imunní a že je to ten největší otrava na zemi. „Napadlo tě někdy, že tvoje nerozhodnost s Nelsonem má něco společného s tím, jak tě přitahuje Roger Plymouth?“

Koniec ukážky

Table of Contents

copyright

titul

Poděkování

1

2