Přeložila:

ZUZANA SELEMENTOVÁ

Ukážka z elektronickej knihy

J. Kenner: Nažhavený

Vydání první

Copyright © 2014 by Julie Kenner

This translation published by arrangement with Ballantine Books, an imprint of Random House, a division of Random House LLC

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4, www.baronet.cz v roce 2015 jako svou 1909. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Heated vydaného nakladatelstvím

Bantam Books, New York v roce 2014

Český překlad © 2015 Zuzana Selementová

Odpovědná redaktorka Daniela Čermáková

Korektorka Marie Kejvalová

Ilustrace na obálce © 2015 Ricardo

Přebal a vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0058-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0059-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

J. Kenner

NAŽHAVENÝ

NAŽHAVENÝ je smyšleným dílem.

Jména, postavy, místa i děj jsou buď výsledkem

autorčiny představivosti, nebo jsou užity fiktivně.

Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami,

živými či zemřelými, událostmi nebo místy

je zcela náhodná.

Poděkování

Ráda bych vyslovila obrovské díky všem, s nimiž jsem se setkala přes komunitu sociálních sítí, s některými jen prostřednictvím 140 znaků na Twitteru, s jinými přes moje stránky a profil na Facebooku. (Chci zdůraznit, že žijeme v úžasném světě, kde se můžeme setkat a komunikovat s lidmi, z nichž se později stanou vaši přátelé, testovací čtenáři a podobně, jen prostřednictvím pouhých stočtyřicetiznakových zpráv.)

Každý z vás mi dokázal zlepšit náladu a rozesmát mě a podpora i nadšení, jichž se mi od vás dostalo, jsou pro mě vzrušující, ale i zavazující. Takže pro všechny z vás: #YouGuysAreTheBest – Jste prostě nejlepší!

Také dlužím zvláštní poděkování Neilu Ormeovi, kterého jsem našla na Googlu, když jsem potřebovala vyhledat informace (pardon – hrozí prozrazení!) a on mi odpověděl na můj nenadálý e-mail ani ne za hodinu; Daně za přečtení, elán a rady ohledně Chicaga; a Elle s Christie za hashtag, smajlíky a neustálou podporu a lásku jako z obrázku. #YouKnowYouRock – Víte, že jste jedničky!

A především musím poděkovat skvělým lidičkám v nakladatelství Bantam, kteří pro mě dělají první poslední. #MyPublisherIsAwesome-Sauce – Můj vydavatel je nejlepší!

Kapitola 1

Správné a špatné.

Dobro a zlo.

Černá a bílá.

Tohle jsou hranice světa, ve kterém žijeme, a každý, kdo se pokouší tvrdit něco jiného – kdo prohlašuje, že nic neplatí absolutně a že všude jsou nějaké odstíny šedi – je buď blázen, nebo se vás snaží podvést.

Aspoň tak jsem tomu věřila.

Ale to bylo předtím, než jsem ho poznala. Než jsem se mu podívala do očí.

Než jsem mu věnovala svoji důvěru.

Možná jsem blázen. Možná jsem ztratila rozvahu a svou vyrovnanost.

Nevím.

Vím jen, že od chvíle, kdy jsem ho poznala, se všechno změnilo. Jeden pohled a už jsem měla strach, že jsem v průšvihu.

Jeden dotek a už jsem věděla, že bych se měla dát na útěk.

Jeden polibek a byla jsem ztracená.

Jediná otázka pak byla, jestli najdu cestu zpět k tomu, kým jsem bývala? A ještě důležitější bylo, jestli to vůbec ještě chci?

Nikdy není nic tak snadné, jak se zdá.

To mě naučil můj táta. Sloužil dvacet let jako zvláštní agent u FBI a pak odtud odešel dělat policejního šéfa v texaském Galvestonu. V této uzavřené komunitě se vyskytovalo dost zločinu na to, aby se měl v životě čím zabavit, a dost slunce a tepla, aby mohl být v pohodě.

Během let, kdy jsem vyrůstala, jsem měla příležitost sledovat, jak tráví hodiny, dny, týdny, a dokonce měsíce tím, že dává dohromady zásadní případ proti některému z nejzavilejších zločinců, co kdy chodili po této zemi. Tisíce pracovních hodin. Stovky doličných předmětů a důkazů. Spousty drobných kamínků mozaiky, pečlivě seřazených přesně tak, jak je potřeba – a přesto to nakonec nic neznamenalo. Obhajoba se chytila nějaké technické nesrovnalosti, soudce se na to vykašlal, a pfff, celá tátova práce skončila v koši.

Jak říkám, nic není jednoduché. To je první otřepaná pravda, na níž jsem posavila svůj život.

Ta druhá vychází z té první: Nikdo není takový, jaký se zdá být.

To mě naučil můj nevlastní otec. Byl to hráč nižší basketbalové ligy s nevinným obličejem, kterého si oblíbil tisk. Nazývali ho zlatým hochem a předpovídali mu, že se určitě prosadí i ve vyšší soutěži, a málem se mu klaněli, kdykoliv vešel do místnosti. Neměli tušení, že bije moji matku. Rukama, pěstmi, rozbitou flaškou od piva. Vším, co bylo po ruce.

Žádná z návštěv nemocnice se nějakým zázrakem nikdy nedostala ani do místních novin, a když se občas u nás doma objevili policajti, nikdy se to nedostalo na veřejnost. Harvey Grier měl tvář sladkého prince a úsměv budoucího krále, a když jeho patnáctiletá nevlastní dcera v noci volávala policii, určitě to bylo jedině tím, že šlo o typickou znuděnou puberťačku. Rozhodně to ale nemohlo být tím, že den za dnem žila s monstrem a naučila se vidět pod jeho masku milého chlapíka.

Můj nevlastní otec je už po smrti. Co se mě týče, je to dobrá zpráva. Ten chlap nebyl k ničemu dobrý, snad kromě toho, že jsem se díky němu poučila ještě o jedné věci: i pod sebenevinnější tváří se může skrývat monstrum, a pokud si nedáte pozor, může vám ublížit. A pořádně.

Co jsem si z toho všeho odnesla? Nikdy nepovažujte nic za jisté. A nikdy nikomu nevěřte.

Myslím, že to ze mě udělalo cynika. Ale taky to ze mě udělalo zatraceně dobrého policajta.

Usrkla jsem šampaňské a zamyslela se nad svou prací a nad oběma základními pravidly. Zrovna jsem se opírala o jeden z bíle ověšených sloupů ve staromódně elegantní restauraci Palm Court proslulého hotelu Drake. Neznala jsem tu živou duši. Vecpala jsem se totiž na cizí večírek a teď jsem se snažila ze všech sil splynout s oním sloupem, abych mohla jen tiše sedět a zpovzdáli sledovat, jak se kolem točí svět – i lidé. Pátrala jsem po jedné konkrétní tváři. Přišla jsem totiž s určitým plánem. A tak jsem hodlala zůstat ve svém malém koutku a schovávat se za sloupem, dokud na to nekápnu.

Už jsem tam stála skoro hodinu a začínala si říkat, že mě nejspíš čeká dlouhá noc. Přežila jsem ale horší sledovačky a navíc umím být dost vytrvalá.

Už jsem tady jednou byla, ale dnes večer to tu vypadalo jinak. Stoly byly odstraněné, aby se hosté mohli pohybovat a bavit kolem elegantní fontány s obrovským květinovým aranžmá. Pokud jsem mohla soudit, dress code pro dnešní večer předepisoval cokoliv z novinek posledního Fashion Weeku. Na mě si nikdo neukazoval prstem a nevysmíval se mi jedině proto, že moje šaty z výprodeje z obchoďáku byly tak nenápadné, že jsem v nich byla naprosto neviditelná.

Místnost naplňovaly vznosné melodie klasické hudby, kterou vyluzoval orchestr, usazený v rohu. Nikdo však netančil. Lidé se procházeli sem a tam. Mluvili, smáli se. Všechno to působilo naprosto dokonale. Velmi elegantně. Velmi slavnostně.

A já jsem si tam připadala jako nahá v trní.

Mým přirozeným působištěm je Indiana, kde jsem se vlastně stala tak trochu celebritou díky tomu, že jsem se jako dosud nejmladší žena vůbec stala detektivem metropolitní policie v Indianapolisu. Do Chicaga jsem přijela proto, že jsem se k zbláznění nudila na zdravotní dovolené, a když mi někdejší spolubydlící z vysoké školy řekla, že její mladší sestra utekla z domova, rozhodla jsem se pustit se na vlastní pěst do vyšetřování. Sledovala jsem ji až do Chicaga, kde jsem stopu ztratila, což jen opět dokazuje Pravidlo číslo 1.

Protože jsem prostě úžasná – a taky proto, že mám přátele u chicagské policie na v místním úřadu FBI – dokázala jsem zachytit stopu docela rychle znovu. Dozvěděla jsem se, že používá falešné doklady, i když se mi ještě nepodařilo vyšťourat její nové jméno, na které jsou vystavené. A měla jsem důvod se domnívat, že pracuje jako servírka v místním pánském klubu s názvem Destiny.

Brnkačka, co? Ani zdaleka ne.

Svěřila jsem se u kafe se svými podezřeními známému od FBI a on mi za to pověděl o svých vlastních zjištěních. Byl to celý dlouhý seznam všech možných kriminálních záležitostí, které se v klubu podle jeho mínění odehrávaly, ale k jejichž vyšetřování nedostal oficiální pověření. A tak se původně jednoduchá záležitost – najít holku, co utekla, a dopravit ji zpátky do Indiany – proměnilo v opravdovou, i když neoficiální utajenou operaci.

A právě na tom „utajení“ jsem se nakonec zasekla.

Nejspíš byste si řekli, že pro docela přitažlivou ženu – což mám být já – musí být snadné získat místo koktejlové servírky v pánském klubu v Chicagu, ale to byste se spletli. Několik dní jsem se porozhlížela v jeho okolí, vyšetřovala a zjišťovala, zda od číšnice žádají něco jiného než jen pěkná prsa a pevný zadek. V obou ohledech jsem uspěla – a s koktejly jsem to uměla taky – ale přesto mě nevzali. V Destiny zjevně přijímali nové holky jedině na doporučení.

Jak říkám, nikdy není nic tak snadné, jak se zdá.

A to nás přivádí k Pravidlu číslo 2 – nikdo není takový, jaký se zdá. Tři zdánlivě bezúhonní majitelé klubu byli důkazem tohoto konkrétního rčení. Vezměme si například Evana Blacka. Tohle byl jeho večírek, na který jsem vpadla. Oficiální událost na oslavu jeho zasnoubení s Angelinou Raineovou, dcerou budoucího uchazeče o post viceprezidenta, senátora Thomase Rainea.

Viděla jsem ho, jak stojí na druhé straně sálu. Objímal oslnivou tmavovlásku, která se o něj opírala a jen zářila štěstím. Povídali si se dvěma dalšími dvojicemi. Působilo to téměř jako výjev z obrazu Normana Rockwella. Ale Black nebyl mužem, jakým se zdál být.

Nebo co takhle Cole August, Blackův obchodní partner, který si vysloužil tolik pochlebování od tisku i veřejnosti za to, jak se sám dokázal zbavit přítěže své minulosti v bahně chicagské čtvrti South Side, a stal se jedním z nejuznávanějších a nejvlivnějších byznysmenů ve městě? Rozhodně vypadal, že by stál za hřích, jak tak přecházel sem a tam po opačné straně místnosti a s mobilem přitisknutým k uchu poskytoval dokonalý obrázek úspěšného byznysmena.

Jenže já jsem náhodou věděla, že August nenechal svou pochybnou minulost za sebou tak daleko, jak sám rád předváděl na veřejnosti.

A pak tu byl Tyler Sharp.

Pár posledních týdnů nebyl ve městě, takže jsem ho dosud osobně neviděla. Nezanedbala jsem však domácí úkol, a tak jsem si byla jistá, že ho určitě poznám hned, jak vstoupí do sálu. Měřil víc než sto osmdesát centimetrů, měl štíhlou, atletickou postavu a onen druh temně plavých vlasů, ve kterých se přes léto objevují nazlátlé odlesky. Věděla jsem, že má široké a různorodé obchodní zájmy a exkluzivní černou platební kartu American Express Black. Vlastnil sportovní vůz značky Corvette, ale málokdy s ním jezdil, dával spíš přednost motorce Ducati.

Určitě to všechno byly nesmírně užitečné základní informace, ale mě zajímal spíš jiný aspekt jeho pověsti – Tyler Sharp měl slabost pro ženy. Rád s nimi spal, samozřejmě, ale rád jim také pomáhal. Jak to někdy u kriminálních týpků bývá běžné, Tyler byl dokonalý kavalír.

Rozhodně jsem toho mínila využít ve svůj prospěch.

Nejdřív jsem ho ale musela najít.

„Vypadáte opuštěně.“

Zírala jsem ke vchodu, ovšem teď jsem prudce otočila hlavou vlevo a zjistila, že hledím do tváře hnědooké blondýně s vlasy tak hustými a zářivě lesklými, že by mohla dělat reklamu na šampony. Natáhla ke mně ruku a já jsem ji bez přemýšlení uchopila. „Jsem Kat,“ řekla a pak ukázala palcem na Angelinu Raineovou. „Jsem nevěstina nejlepší přítelkyně, takže tady dělám tak nějak skoro hostitelku. Ale tamhletomu to neříkejte,“ dodala a ukázala na neuvěřitelně hezkého chlápka, který se zrovna vybavoval s jednou ze servírek. „Flynn si myslí, že monopol na nejlepšího přítele má on. Je trochu nejistý, takže mu ponechme jeho iluze.“

Vesele klábosila dál, a i když jsem si říkala, že její nadšená konverzace bude nejspíš dílem takřka prázdné skleničky na víno, kterou držela v ruce, neubránila jsem se úsměvu. Ano, moje snaha připodobnit se sloupu mě sice bavila, ale nemohla jsem popřít, že lidská komunikace má taky něco do sebe.

„S kým tady jste?“ zeptala se.

„Promiňte, co jste říkala? Moc jsem vás neslyšela.“ Byla to lež, samozřejmě. Doufala jsem, že už těch skleniček vína má v sobě několik a že tak zapomene svůj dotaz.

„Jen jsem se ptala, s kým jste přišla. Myslím, že z Lininy strany znám všechny hosty, takže vy jste asi Evanova přítelkyně?“

„Vlastně hledám Tylera,“ řekla jsem a byla jsem pyšná na svoji schopnost mluvit pravdu a zároveň i lhát. „Přišel pozdě, ale zrovna jsem ho teď zahlédla,“ prohlásila a dost mě tím zaskočila. Kdybych věděla, že už dorazil, nehodila bych tu větu jen tak. Chtěla jsem mít čas, abych si ho mohla prohlédnout. Zamyslet se a vybrat si vhodný čas. Kat se však vytáhla na špičky. Kvůli rovnováze se opírala rukou o sloup vedle mého ramene a rozhlížela se po okolním davu.

„Nedělejte si s tím starosti,“ řekla jsem jí. „Určitě musí nejdřív pozdravit spousty lidí. Já si ho pak najdu sama. Kromě toho teď musím utíkat na toaletu a –“

„Tady ho máme!“ Hlas jí zněl triumfálně. Zvesela se na mě usmála a zamávala na něj. Vzhledem k tomu, že jsem o dobrých osm centimetrů menší než ona a navíc jsem měla na nohou baleríny bez podpatku, neměla jsem absolutně představu, jestli si jí všiml nebo jestli pokračuje v cestě.

Využila jsem příležitosti, abych se dala dohromady a naplánovala si svůj útok. Katino nadšení mě zatáhlo do pasti, ale zároveň se nedalo popřít, že mi vyšla vstříc. Potřebovala jsem se dostat k Tyleru Sharpovi – sázela jsem na něj jako na nejlepší způsob, jak proniknut do Destiny. Pokud ho Kat teď přivolá, lépe bych to zařídit nemohla.

Už sem si začala myslet, že nás buď neviděl, nebo se rozhodl na ni nedbat, když jsem však uviděla zlatavý záblesk, jak se mu světlo odrazilo ve vlasech. Měl na sobě antracitově šedý oblek a jeho elegantní střih i jemná látka kontrastovaly s poněkud rozcuchanými vlasy, které měl o poznání delší, než by přikazovala striktní firemní kultura. Teď je měl přihlazené dozadu tak, že zdůrazňovaly výrazné rysy tváří a brady.

Jeho blankytně modré oči tvořily dokonalý kontrast k nazlátle blond vlasům, které vyvolávaly představu slunce a písku, divokých dnů a zvrhlých nocí. Celkově působil bezstarostně a uvolněně, což jen dál podtrhoval strništěm na bradě. Prsty se mi zkroutily a ke své hrůze jsem shledala, že mám chuť natáhnout ruku, dotknout se jeho tváře a dovolit té její drsnosti, aby jako smirkový papír vyhladila moje ostré rysy.

Obešel fontánu a prodíral se davem s oním druhem sebedůvěry pocházející z vědomí, že mu lidé uhnou z cesty pouze proto, že je tak úžasný.

„Tylere!“ zavolala znovu Kat a mě se zmocnilo nepochopitelné nutkání zacpat jí pusu. Byl to sice ten chlapík, co jsem se k němu snažila dostat co nejblíž, ale zrovna teď jsem na to nebyla ani trošku připravená.

Utéct jsem však nemohla. Už nás viděl, a i když kývl na Kat, byla jsem to já, na koho se zaměřil pohledem. Zadíval se mi do očí a já jsem náhle musela couvnout a přidržet se závěsu na sloupu, protože jeho pohled mnou projel jako nůž a zanechal mě zmatenou a slabou. Nikdy jsem se s Tylerem Sharpem nesetkala – viděla jsem ho jenom na fotografiích. Ale v té chvíli jsem měla pocit, jako bych ho znala celý život.

Nebyla jsem si úplně jistá, jestli je mi ten pocit příjemný – nebo jestli je mi příjemný až moc.

Zastavil se před námi. V duchu jsem se napomenula, ať se dám dohromady. Nepatřila jsem k tomu druhu žen, co se rozsypou, když se ocitnou ve společnosti přitažlivého muže. Přinejmenším ještě před dvěma minutami jsem k nim nepatřila.

„Znám vás?“ Zvolna po mně klouzal pohledem a mě začalo brnět tělo, což jsem nečekala, ale nemohla jsem popřít, že se mi to líbilo.

„Znáte,“ odpověděla jsem pevně. Byla jsem rozhodnutá získat zpět aspoň špetku převahy. „Jsem Sloane.“

„Sloane tě hledala,“ ozvala se Kat.

„Opravdu?“ Nespouštěl zrak z mojí tváře a já jsem si na chvíli pomyslela, že se utopím v jeho bezedných očích.

„To je zvláštní,“ řekl. „Protože tohle je žena, kterou hledám já.“

Kapitola 2

Protože tohle je žena, kterou hledám já.

Jeho slova mě obklopila, svůdná jako pohlazení, a odvála převahu, kterou jsem se snažila nabýt, jako když sfouknete chmýří z pampelišky.

Okamžik slabosti však rychle pominul, odsunutý stranou léty policejního výcviku a hluboce zakořeněného cynismu, který jsem v sobě nosila od dětství. Tyler Sharp byl podvodník a sukničkář a kdo ví co ještě dalšího. Dobře věděl, jak lichotit. Jak svádět. Jak zapůsobit, aby si žena připadala výjimečná a zajímavá, a ano, taky trochu vzrušená. Ale v žádném případě mě doopravdy hledat nemohl. Několik týdnů nebyl ve městě a já jsem věděla, že se vrátil právě toho dne odpoledne. Takže ne, rozhodně mě nemohl mít na mušce.

Řekla jsem si v duchu, že je to tak dobře. Až se na mě Tyler Sharp skutečně podívá, přála bych si, aby viděl jen to, co jsem mu sama hodlala ukázat.

Jakoby v odpověď na moje myšlenky se na mě zahleděl. Přejížděl po mně pohledem, začal u na růžovo nalakovaných nehtů na nohou a pokračoval mi po těle zvolna vzhůru. Spotřebovala jsem veškerou sílu vůle, abych se nerozechvěla. Když se jeho oči opět střetly s mými, málem jsem zalapala po dechu nad hříšně zkaženým žárem, ukrytým pod krutou arktickou modří. Divoký pronikavý plamen měl sílu proniknout mojí slupkou a ponechat mě nahou a odhalit tomuto muži všechna moje tajemství.

Ta představa mě měla rozhněvat. Přinejmenším ve mně měla vzbudit obavy.

Místo toho mě však vzrušovala.

Jsi v koncích, Sloane. Uteč. Prostě se seber, popadni svoje saky paky a zítra vlítni na něco jiného.

Skvělá rada, vážně. A proč by taky ne? Nakonec jsem přece byla zatraceně dobrá policajtka.

Taky jsem ale očividně byla zatracený blázen, protože jsem vůbec neměla v úmyslu sebrat se a odejít. Nebyla jsem si sice jistá, jestli tím důvodem je moje poslání, nebo tenhle chlap, ale řekla jsem si, že na tom vlastně nezáleží. Ten lehký pocit smyslného vzrušení, který jsem cítila v podbřišku, vlastně nebyl slabostí. Byla to naopak výhoda. Koneckonců jsem ho mínila svést. Trocha opojného jiskření mezi námi mi mohla jedině ulehčit práci. A pořádná dávka opojného jiskření slibovala, že to bude zatraceně lepší zábava.

Tyleru Sharpovi nebo svým hormonům jsem tak dlužila poděkování. Moje reakce na toho muže mi totiž připomenula, že musím být opatrná. Tyler Sharp patřil k nebezpečnému druhu, a i když to možná zatím ještě nevěděl, mezi námi se rozpoutala žhavá bitva. Ta, v níž jsem rozhodně hodlala zvítězit – i kdyby to mělo znamenat, že budu muset hrát nefér.

Kat se vedle mě zavrtěla. Její pohyb upoutal moji pozornost, a tak jsem se otočila a spatřila, jak se na Tylera dívá.

Zlehka na ni pokývl a ona si odkašlala. „Ehm, no, zrovínka jsem si říkala, že půjdu najít Linu a ještě ji s Evanem jednou obejmu. Povinnost skoro-hostitelky. Taky objevím léky na rakovinu a vyřeším problém celosvětového míru. Doufám, že vy dva se tu zatím beze mě obejdete.“

„Myslím, že to zvládneme,“ řekl Tyler. „Slibuju, že se o Sloane dobře postarám.“

„Jo,“ prohlásila Kat. „To bych teda řekla.“ Mrkla na mě a byla pryč. Dívala jsem se, jak mizí v davu, a byla jsem vděčná, že mi tak poskytla okamžik, abych se stihla trochu sebrat. Když jsem se otočila zpět na Tylera, všimla jsem si, že téže příležitosti nevyužil. Svou pozornost stále upíral výhradně na mě.

„Konečně sami,“ řekl.

Přešlápla jsem. Nelíbilo se mi, jak mě ten chlap znervózňuje. Byla jsem, prokristapána, přece detektiv. Podezřelé jsem si dávala k snídani a moje schopnosti sehrát při výslechu zlého policajta by si zasloužily Oscara. Nikdy jsem ale ještě nepracovala v utajení a najednou se mě zmocnil obdiv ke všem kolegům, kteří na sebe vzali cizí masku a nechali si svá tajemství pro sebe.

Na druhou stranu jsem však ohledně masek a tajemství nebyla nijak nezkušená. Taky bych to dokázala. A abych to dokázala i sama sobě, pohlédla jsem na něj vzhůru skrze řasy a doufala, že efekt je stejně sexy, jak jsem si ho představovala. „Měla bych být vynervovaná, že mě hledá muž jako vy?“

„Muž jako já?“ Jeho hlas byl tichý. Svůdný. „Zajímavé. Tak to mi povězte – jaký jsem?“

Přistoupila jsem blíž k němu, zvedla ruku, jako bych se ho chtěla dotknout, a pak ji zase s lehce rozpačitým výrazem stáhla. „Svůdný,“ řekla jsem. I když to slovo bylo předem promyšlené, zároveň bylo také pravdivé.

„Vážně?“ Významně se mi podíval na ruce. „A z toho jste nervózní?“

„Z toho? Ne.“ Zatajila jsem dech a stejně, jako bych hrála šachy, jsem zvažovala svůj další tah i to, kam až by mě mohl zavést. „Vůči pokušení umím být docela odolná.“

„Tak taková jste?“ Naklonil se a jeho ústa se ocitla v blízkosti mého ucha. Cítila jsem ve vlasech šepot jeho dechu. „To já ne. Pokud se mě týká, podlehnout pokušení patří k těm několika málo skutečným životním radostem.“

Ach, můj bože. Žhavá smyčka touhy mi polapila tělo. Zarděla jsem se a kolena se mi podlomila.

Pokud moji reakci zaregistroval, nic neřekl. Začal mě však pomalu obcházet, jako když návštěvník v muzeu obhlíží sochu.

Otáčela jsem se spolu s ním. „Ne,“ řekl a v jeho tónu zazněl neoddiskutovatelný příkaz. „Nehýbejte se. Dívejte se dopředu.“

Zastavila jsem se, zaváhala a pak obrátila hlavu. Zadívala jsem se do sálu, na lidi procházející kolem v hezkých šatech a elegantních oblecích. S úsměvem a bez jakýchkoliv jiných starostí kromě kvality vína a rytmu hudby.

Řekla jsem si, že moje poslušnost je pouze součástí hry – je to muž, který chce mít převahu, a já jsem žena, která podléhá jeho kouzlu.

Jenže v tom bylo mnohem víc a já jsem to zatraceně dobře věděla. To chvění v břiše nebylo známkou vzrušení ze souboje, ale touhou po jeho dotyku.

Jo, Tyler Sharp byl pěkně nebezpečný, to tedy zas jo.

Teď stál za mými zády. I když jsem na něj nyní neviděla, cítila jsem jeho přítomnost stejně zřetelně a něžně, jako bychom se líbali. Dech mi uvízl v hrdle a k tomu jsem si uvědomila, že očekávám pohlazení jeho prstů vzadu na krku a pak jeho ruku na holých zádech, odhalených v šatech se šňůrkou za krk.

Ten dotyk však nepřišel – a můj dech se nezklidnil.

Když promluvil, hlas mu zněl tiše, jako by vyšší hlasitost mohla kouzlo zlomit. „Vy jste záhada, slečno...“

„O’Dellová,“ zašeptala jsem.

Byl těsně u mě, ale přesto jsem ho neviděla. Mohla jsem pouze vdechovat jeho vůni, svěží a dřevitou jako les po dešti. Sexy, svůdnou a nepopiratelně mužnou. „Sloane O’Dellová,“ řekl. „To se mi líbí.“

„Mně se líbí, jak to říkáte.“ Podařilo se mi udržet hlas klidný a k tomu plný vyzývavosti.

„Ano?“ odvětil, zatímco dokončil obhlídku. „To moc rád slyším.“

Podívala jsem se na něj, na tu jeho dokonalou tvář, a prsty mě začaly svrbět touhou se jí dotknout. Touhou, která byla o to větší, že jsem věděla, že je opětovaná. Tyler Sharp mě chtěl taky. Možná že mě jen škádlil a zahrával si se mnou. Možná že to byl prostě jeho zvyk. Nevěděla jsem. Ale můj svět byl zaměřený na hledání a nacházení. Hledání lidí, hledání důkazů, hledání pravdy. A já jsem teď viděla pravdu v Tylerových rozšířených očích. V lehkém nádechu barvy na jeho pleti. Na tepně na jeho hrdle, která pulzovala o poznání rychleji.

Ano, chtěl mě – ale přesto se nedalo popřít, že si se mnou zároveň pohrával. Byla to hra, a i když jsem ji sama začala, nemohla bych říct, že jsem plně chápala její pravidla.

Připadala jsem si vykolejená a tak trochu mimo. Zároveň jsem si ale připadala mnohem víc naživu, než jak jsem se cítila za velice dlouhou dobu.

S určitým úsilím jsem se vzpamatovala. „Ještě jste mi však neřekl, proč mě vlastně hledáte.“

„Ne, to jsem vám neřekl.“

Neubránila jsem se úsměvu. Zapomeňte na šachy, tohle je mnohem zábavnější. „A já to mám zkusit uhodnout?“

Místo odpovědi na mě pouze vrhl úsměv. Pomalý a lehký a plný dekadentních příslibů. „Sloane,“ pronesl. Byly to jenom dvě slabiky. Jenom jméno. Ale bylo to moje jméno a znělo, jako by bylo namočené v medu. Chtěla jsem ho ochutnat. Chtěla jsem ochutnat Tylera.

Po zádech mi přeběhlo zachvění. Vevnitř mezi stehny jsem cítila horko a pod živůtkem šatů se mi napjala prsa. Už to bylo pár let, co jsem na nějakého muže reagovala tak výmluvně. Zřejmě byl tak nebezpečný, jak se zdál, ale právě tento rys mě na mojí práci tak uchvacoval – čím nebezpečnější byl souboj, o to větší bylo vzrušení.

Koniec ukážky

Table of Contents

copyright

titul

Motto

Poděkování

Kapitola 1

Kapitola 2