Přeložil:

JAN LUSK

Ukážka z elektronickej knihy

Leo Kessler: Kladivo bohů

Vydání první

Copyright © Futura Publications Limited 1975

All rights reserved

Vydalo nakladatelství Baronet a. s., Květnového vítězství 332/31, Praha 4,

www.baronet.cz, v roce 2015 jako svou 1910. publikaci

Přeloženo z anglického originálu Hammer of the Gods vydaného nakladatelstvím Futura Publications Limited, Londýn, v roce 1975

Český překlad © 2015 Jan Lusk

Odpovědná redaktorka Daniela Čermáková

Korektor Oldřich Šetrný

Ilustrace na přebalu © 2015 Emil Křižka

Přebal a vazba © 2015 Ricardo a Baronet

Sazba a grafická úprava Ricardo, Sázavská 19, Praha 2

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována

či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

Název a logo BARONET® jsou ochranné známky zapsané

Úřadem průmyslového vlastnictví pod čísly zápisu 216133 a 216134.

ISBN 978-80-269-0061-0 (Formát ePub)

ISBN 978-80-269-0062-7 (Formát MobiPocket)

BARONET

Praha 2015

Leo Kessler

KLADIVO BOHŮ

Z historie pluku SS Wotan

Kladivo bohů

„Tato bitva rozhodne, zda přežijeme, nebo zahyneme. Je nutné bojovat nelítostně a zlomit veškerý odpor – vlnou teroru!“

Adolf Hitler obersturmbannführeru von Dodenburgovi, veliteli úderného oddílu SS Wotan, 10. prosince 1944

JEDNA

Poslední ofenziva

„Mázu s jedním tankem, von Dodenburgu – to je vše, oč vás žádám.“

generál Zbraní SS Krämer obersturmbannführeru von Dodenburgovi

Kapitola 1

Brzy bude svítat. Jasné stříbrné hvězdy pohasly a chladný vítr, ohlašující nový den, začal tiše zpívat mezi sněhem obtěžkanými borovicemi ardenského lesa. Jen tiché záblesky palby těžkého dělostřelectva na obzoru, kde leželo Německo, prozrazovaly, že se jedná o bojovou zónu.

Vojáci americké 99. divize, zakopaní po obou stranách úzké belgické pohraniční silnice, podupávali zmrzlýma nohama a chvěli se pod olivovými dekami, které si omotali kolem přileb. Znovu a znovu pokukovali po slabém zeleném světle svých hodinek a nedočkavě vyhlíželi konec služby, aby se přebrodili hlubokým sněhem do zatuchlého modrého tepla strážnice, uvnitř které sálala doruda rozžhavená kovová kamínka.

Po pouhých devíti dnech na frontě v Ardenách, kde se už od září nebojovalo, si mladí vojáci zvykli na to, že jediné, čeho se mají bát, nejsou Němci, ale pekelně kruté zimní počasí. Několik set mužů už bylo hospitalizováno s omrzlinami a podle řečí z divizního velitelství v Butgenbacku mělo být ještě hůř. Očekávalo se, že v prosinci spadnou teploty hluboko pod nulu.

Vojín Horatio Hardy Smith, schoulený a třesoucí se zimou nad kulometem, vytáhl zpod pevně zapnutého kabátu tabulku tvrdé čokolády (už se po vzoru veteránů naučil říkat jí „Führerova tajná zbraň“) a zmrzlými prsty z ní začal neohrabaně strhávat obal, když uslyšel slabé, ale zřetelné kovové zařinčení. Prudce vyskočil a čokoládu upustil do sněhu.

„Joe,“ zvolal naléhavým šeptem do vedlejšího okopu, „Joe Rizzio!“

„Co sakra chceš?“ odpověděl nabručeně desátník Rizzio.

„Slyšel jsi to?“

„Co jsem měl slyšet?“ otázal se Rizzio. Silně se třásl pod pokrývkou a oči měl pevně zavřené, jako by tímto způsobem chtěl zahnat příšernou zimu.

„Tank – někde tam venku je tank!“

„Jasně, běž si nasrat do klobouku,“ opáčil pohrdavě desátník. „V týhle oblasti nejsou žádný tanky na míle...“ Náhle se zarazil a okamžitě byl naprosto bdělý. Odhrnul deku na stranu, naklonil hlavu, aby lépe slyšel, a vyděšeně zíral do šera. „Kristepane!“ zaklel. „Máš pravdu, Smithi, je tam tank!“ Ztěžka polkl a pak vyštěkl: „Oukej, chlapi, všichni se připravte. A to tak, že hezky rychle!“

Vyděšení zelenáči odhodili deky, sáhli po puškách a rychle cvakali pojistkami a na hrany okopů před sebou spěšně rozložili ruční granáty. Horatio Hardy Smith se sotva odvažoval dýchat. Ruce svírající ledový závěr kulometu měl okamžitě mokré od potu. Zvuk sílil a byl to nade vši pochybnost tank. Ztěžka polkl a snažil se ovládat. Slyšel vyprávět, jak se Němci s tanky točí nad okopy, dokud země pod pásy nepovolí, načež celá váha kovové obludy dolehne na ubohého vojáka dole a rozmačká ho na kaši.

„Zdá se mi, že to nepřichází směrem z Německa,“ ozval se ze tmy mladý hlas. „Jako by to šlo zezadu.“

„Jo,“ souhlasil Rizzio se slyšitelnou úlevou. „Podle zvuku od Büllingenu.“ Zvedl hlavu nad okraj okopu, karabinu přitom držel stále připravenou.

Zpoza zatáčky se vynořil nezaměnitelný vysoký obrys tanku Sherman. Na bílém pozadí sněhu se rýsovala jeho černá silueta, když se blížil po úzké cestě a tenké modré paprsky světla ze zatemněných reflektorů osvětlovaly zasněžené větve borovic.

„Je to jeden z našich, sherman,“ řekl Rizzio.

Horatio Hardy Smith zašeptal krátkou děkovnou modlitbu a představa těla rozdrceného na dně krví zalité díry ho rychle opustila.

„Máme pohov, Joe?“ zvolal vesele.

Rizzio chvíli neodpovídal. Úzkostně pozoroval podivný tank šinoucí se přímo na ně. Všechny poklopy měl uzavřené. Z věže nikdo nevykukoval a na jeho pomalém, ale vytrvalém postupu bylo cosi zlověstného. Rizziovi jako horlivému fanouškovi vědeckofantastických filmů mohla čelní světla tanku připadat jako oči jakési modrooké příšery, která se krade pravěkou džunglí a hledá svou lidskou kořist.

„Seržant neříkal nic, jako že máme čekat tanky, když jsme šli na hlídku,“ vykoktal váhavě. „Nebo říkal?“

„Ale no tak,“ opáčil kdosi bezstarostně, „znáš seržu, ten nerozezná vlastní prdel od...“ Větu nedokončil. Ozvalo se tiché prásknutí a zasyčení a krajinu před nimi ozářila světlice a zalila hlídku neskutečnou krvavě červenou září.

„Co se to tu krucinál děje?“ rozkřikl se Rizzio,

Odpovědí mu byla další světlice. A další. Vylétaly ze všech stran, měnily noc v den a oslňovaly Američany jasně rudým, bílým nebo zeleným světlem. Rizzio se otočil a rukou si stínil oči. Nic neviděl. Syčící světlo ho oslepovalo. Slyšel však rachot blížících se tankových pásů a náhle ztratil nervy.

„Skopčáci!“ vykřikl a vyskočil z okopu.

„Utíkejte, chlapi!“ zaječel vyděšený Horatio Hardy Smith, odkopl kulomet a škrábal se ven za desátníkem, který v panice zahodil karabinu a pelášil přes třpytící se sníh.

„Skopčáci – utíkejte!“ rozléhal se všude kolem vystrašený křik.

Jako by chtěl dodat šílenému úprku Američanů ještě více na rychlosti, zahájil podivný sherman palbu. Vzduch pročesával vzteklý červenobílý rej střel. Olovo vyšívalo do sněhu pod jejich nohama klikatý vzor. S hysterickým jekem se mladí vojáci vrhali mezi stromy, do jejichž větví bušily kulky jako hustý letní déšť. Utíkali hlouběji a hlouběji do lesa, pronásledováni smrtící palbou.

Kapitola 2

„No tak, Vildo Telle, to stačí!“ Aby zdůraznil svůj rozkaz, uštědřil rudolící velitel shermanu střelci kopanec do hlavy v kožené helmě, zatímco otevíral poklop věže. „Už si stříkli do gatí – a my přece nechceme, aby si horda slečinek ze země neomezených možností opravdu něco udělala.“

Mladý střelec cosi zabručel.

„Tvoje máma taky!“ ucedil velitel tanku a očima už prohledával opuštěné americké pozice. Ale Američané opravdu prchli. Spokojeně stiskl hrdelní mikrofon. „Hej kočí, přitáhni uzdu tomu svýmu spřežení, ať můžem naložit naše dva belgický hrdiny.“

Řidič zabrzdil třicetitunový tank. Velitel si přiložil dlaně k ústům a zvolal: „Harry... Plešoune Harry! Pohni prdelí! Sem, rychle!“

Plešoun Harry, belgický agent, a jeho parťák Hladovec Sepp, kteří oslnili Američany světlicemi, vyběhli k čekajícímu tanku. V příští vteřině řidič hlučně zařadil první rychlost. Nad opuštěnými americkými pozicemi se vznášel hustý mrak modrého kouře. S vrzáním rezavých pásů vyrazil zvláštní tank směrem k hranici a Německu.

Venku na rozbláceném dvoře eifelského statku se střídali kurýři, kteří na svých motocyklech divoce klouzali na mazlavém bahně. Od kulek poďobanou zeď zkrápěl močí pancéřový granátník. O kousek dál vesele bublaly gulášové kanony, v nichž se připravovala snídaňová polévka a řídká náhražková káva. V hlavním stanu úderného oddílu SS Wotan bylo skoro osm hodin.

„Tak povídejte,“ vybídl je velitel Wotanu, obersturmbannführer Kuno von Dodenburg, „zvládli jste to?“ Přes stůl zavalený papíry pohlédl na podivnou trojici.

Oberscharführer Schulze, vedle jehož statného těla stál z každé strany jeden otrhaný belgický odpadlík, mírně nadzvedl pravou nohu a opovržlivě si uprdl.

„Byla to hračka. Došli jsme si do americkýho depa, sebrali jim shermana a vyrazili – netrvalo to dýl než dvacet minut.“ Trhl špinavým palcem za sebe. „Ty Amíci tam na kopci jsou skutečně zelenáči, co jim pořád teče mlíko po bradě.“

Von Dodenburg se otočil ke dvěma Belgičanům, kteří přešli na německou stranu, když byla v září německá armáda vytlačena z Belgie.

„Chci vám za vaši snahu poděkovat. Zařídím, aby se na to na patřičných místech nezapomnělo.“

Plešoun Harry, podmračený smutný chlapík z kantonu St. Vith, který neměl na hlavě ani chloupek, dokonce ani obočí, cosi nesrozumitelného zamručel. Hladovec Sepp, jeho nerozlučný společník, který pořád něco jedl, a přesto zůstával neskutečně vychrtlý, spolkl sousto chleba, který potajmu žvýkal.

„Pokusíme se udělat maximum, excelence.“

Schulze se na něj opovržlivě podíval.

„Excelence,“ ušklíbl se. „Velký hovno na vánočním stromku – kde si myslíte, že jste? V belgický armádě s rukavičkama a parádníma krajkovejma spoďárama? Ne ne, tohle je SS, kamaráde. Bože můj, excelence!“

Von Dodenburg zvedl ruku, aby umlčel velkého Hamburčana, který po jeho boku bojoval na každé frontě v Evropě posledních dlouhých pět let, co Wotan existoval.

„V pořádku, Schulze, to stačí. Vy dva můžete jít a dát si něco k snídani, jestli chcete.“

„Prosba, vaše excelence,“ přihlásil se Hladovec Sepp a drze hleděl na německého poddůstojníka.

„Ano?“

„Mohla by vaše excelence poručit pánům u gulášovýho kanonu, aby nám chudákům cizincům dávali za nezištnou pomoc extra porci? A možná i dva kalíšky toho výtečnýho negřího potu?“ vycenil ve vítězném úsměvu na von Dodenburga dvě řady obrovských žlutých zubů.

Pohledný mladý důstojník SS se usmál.

„Dobrá, řeknu kuchařům, že vám mají nalévat tolik polévky a kávy, kolik vaše hubená střeva snesou. Je to tak v pořádku?“

Vychrtlý Belgičan mu šťastně vysekl parodii na vojenský pozdrav a rychle vystrkal svého zasmušilého kamaráda ze dveří.

„No to se poseru,“ vydechl Schulze, když ti dva dusali po kamenných schodech na dvůr a ke kuchyni. „Ten prťavej Belgičan by střelil vlastní mámu za kus salámu nebo plechovku masa z dědka. A teď bych se chtěl na něco zeptat,“ otočil se ke svému veliteli. „K čemu nám tohle všechno bylo? Myslím to šlohnutí americkýho tanku a to ostatní.“

„Opravdu nevím,“ rozhodil von Dodenburg bezmocně rukama. „Rozkaz ukrást tu zatracenou věc přišel z velitelství 6. tankové armády SS – přímo od Řezníka.“1)

Schulze tiše hvízdl mezerou mezi předními zuby.

„Upřímně řečeno, nejde mi na rozum, proč se armádní velitel zabývá takovými věcmi,“ přiznal von Dodenburg. „I když můžu hádat.“

„Hádat co?“

„Tedy, myslel jsem si, že po kruté porážce a ztrátách, které Wotan utrpěl v bitvě o Cáchy,2) nás na tenhle bohem zapomenutý venkov poslali si odpočinout. Ale tyhle papíry, zdá se, naznačují, že – ehm – Vůdcova úderná brigáda, jak nás tihle elegantní panáci ze štábu s potěšením pojmenovali, dostane za úkol něco daleko méně příjemného.“

Hřbetem ruky klepl do stohu papírů ležících před ním na kuchyňském stole, který mu sloužil jako úřadovna. Schulze se poškrábal na nose.

„Co přesně myslíte, obersturm?“

Než stačil von Dodenburg odpovědět, ze dvora zaduněl drsný hlas poddůstojníka: „Pózor! No tak, na co čekáte?“ Po udupaném sněhu přeběhly okované boty. „Vyrovnat do řady – dělejte, hněte těma svejma tlustejma prdelema!“

Oba muži v kanceláři uslyšeli pravidelný krok pochodujících bot a zpěv nově příchozích, linoucí se nadšeně z dvou stovek mladých hrdel. Von Dodenburg rychle vstal a přešel k oknu. Schulze ho následoval a přes jeho rameno pozoroval, co se děje dole.

Po sněhu kráčeli v dokonalé formaci nově příchozí z výcvikového tábora a jejich hladké mladistvé tváře, zahalené do šedavých obláčků vydechované páry, zářily dobrým zdravím, když sebevědomě procházeli kolem omšelé řady veteránů.

„Další potrava pro děla?“ nadhodil Schulze.

Von Dodenburg se odvrátil od okna pomalovaného mrazem a pomalu zavrtěl hlavou.

„Žádná potrava pro děla, Schulze, ale dobrovolníci. Do posledního. A nejen Němci. Tam dole jsou Dánové, Švédové, Norové, Holanďani, Belgičani – dokonce i hrstka Angličanů. Zkrátka muži z celé Evropy, dychtiví bojovat za Wotan a nový evropský řád.“

„A umřít za ně.“

„A umřít za ně,“ opakoval von Dodenburg. Dosedl do tvrdé židle a němě zíral na papíry odvedenců před sebou. „Teď už možná tušíte, k čemu chtěl Řezník ten americký tank.“ Zvedl zrak. „Jak to do sebe zapadá? Povím vám to. Znamená to, že Vůdcova úderná brigáda půjde brzy opět do akce.“

Schulze na velitele ohromeně zíral.

„A kurva,“ vydechl, „kurva, kurva, kurva.“

Kapitola 3

„Kurva!“ zařval sturmbannführer Harsch, nový velitel pancéřových granátníků Wotanu. Čelist se mu pohybovala, jako by byla zavěšena na ocelových pružinách. „Když vám řeknu, že budete přehazovat hovna holýma rukama, uděláte to!“ Jeho chladné, nemrkající oči přejely po prkenných řadách dobrovolníků vyrovnaných na zasněženém poli za špinavě bílým statkem. „Rozumíte?“

„Rozumíme, sturmbannführere!“ zvolalo unisono dvě stě hlasů a jejich dech se srážel v ledovém ranním vzduchu. Štíhlý důstojník spokojeně zamručel.

„Němečtí vojáci, kamarádi, nyní máte tu čest náležet k nejlepší jednotce SS. Wotan bojoval na všech frontách v Evropě – v Nizozemsku, Rusku, Itálii, Francii – a nikdy nebyl poražen. A proč nebyl Wotan nikdy poražen? Povím vám to. Protože jeho muži věděli, že jejich důstojníci od nich vyžadují naprostou a slepou poslušnost. K zemi!“ vykřikl náhle mladý důstojník.

Dvě stě dobrovolníků padlo do ledového sněhu, kde leželi ztuhle jako mrtvoly s rukama u těla, pořád v pozoru. Sturmbannführer Harsch je tam nechal ležet a chladnýma očima přejížděl holý zasněžený obzor.

„Vztyk!“ zařval.

Z holých černých stromů se vznesly vrány a krákaly na protest. Pancéřoví granátníci s mokrým předkem uniforem vyskočili na nohy a těla jim v ledovém listopadovém větru mrzla. Harsch švihl jezdeckým bičíkem o dokonale naleštěnou botu.

„Přesně toto od vás budu v následujících dnech chtít – bezmeznou poslušnost. Protože není pochyb, že jakmile nasadíme naše nové tajné zbraně, náš Vůdce Adolf Hitler,“ při vyslovování toho jména hrdě pozvedl hlas, „poctí Wotan dalším rozkazem k boji. A až ten den nastane, očekávám od vás, že mi vysloužíte vlastní pluk a pomůžete mi vyléčit si bolest v krku.“ Dotkl se límce, aby naznačil, že má na mysli Rytířský kříž, vysoké vyznamenání, po němž bažil. „I když při tom třeba padnete.“

„Rozumíme, sturmbannführere!“

Obersturmbannführer von Dodenburg, který se klepal zimou ve své černé kožené bundě na okraji pole, zamyšleně sledoval nového důstojníka. Harsch ještě neokusil bitvu. Celou válku byl poručíkem praporu berlínské gardy, zabývajícím se toliko ceremoniemi a přehlídkami. Ve zmatku po červencovém armádním puči3) však prokázal, že mu nechybí iniciativa. Vzal na svá bedra obklíčení ministerstva války na Bendlerstrasse a osobně zastřelil čtyři generály a polního maršála zapletené do spiknutí proti Hitlerovi. Za to ho Vůdce odměnil Německým křížem ve zlatě a převelel ho ke Zbraním SS v hodnosti sturmbannführera. Nyní, když byl vytržen z izolace gardového praporu, bylo jasné, že Harsch, který si patrně vůbec neuvědomoval, že válka je prohraná, věří, že si ve Wotanu vybuduje slavnou kariéru.

Von Dodenburg si povzdychl. Kdysi byl stejný jako Harsch – nadšený, planoucí, ctižádostivý, vždy pohotový utrhnout kousek zoufalé slávy, připravený zemřít „hrdinskou smrtí za Národ, Vlast a Vůdce“ (jak se psalo v tisku). Tyto dny však už byly dávnou minulostí – dnes se cítil, jako by mu bylo sto let. Zasunul ruce hluboko do kapes, otočil se a zamířil křupavým bílým sněhem zpět do tepla své kanceláře.

„Myslíte si, že jste trénovaní vojáci,“ vyřvával za ním ambiciózní Harsch, „ale to se pletete. Jste posraný zelenáči, co nerozeznají vlastní prdel od lokte. Teprve teď se opravdu naučíte být vojáky. Odteď to bude ‚šlapej, nebo chcípni‘. Co to bude, vojáci?“

Když obersturmbannführer von Dodenburg s ohnutými rameny otevřel dveře svého velitelství na statku a prochladlou tvář mu zalila teplá vlna ze zelených kachlových kamen v rohu, do uší mu dolehl nadšený chraplavý výkřik dobrovolníků: „Šlapej, nebo chcípni!“

Sturmbannführer Harsch nasadil pekelné tempo. Každé ráno budil svůj oddíl cvičným granátem hozeným skrz otevřené okno a rozespalé mladíky honil bosé a s nočními košilemi plandajícími kolem kolen hlubokým sněhem. O hodinu později následoval první nástup.

„První cvičení – nahoru do kopce. Ostrá munice. Pokud neuvidím aspoň jednu zlomenou ruku nebo krvavé zranění, k dnešnímu odpolednímu cvičení přidám navíc dvě hodiny. Tak jedem!“

Dávkou ze samopalu provrtával sníh pod jejich nohama a hnal mladé obry obtěžkané třiceti kilogramy výstroje do kopce. Pak se poškleboval a plival na sípající mladé vojáky, sotva popadající dech, sekýroval je a nutil k ještě většímu úsilí, když se lopotili po pás hlubokým sněhem. Museli pochodovat ledovou čvachtavou bažinou na hudbu 1. sboru SS. Plazili se ostrým minovým polem a ti, kdo měli smůlu nebo si nedali pozor, zůstali s řevem ležet ve sněhu za ostatními a svírali si utrženou nohu nebo zakrvácený rozkrok. Nařídil jim kopat díry v na kámen zmrzlé zemi, a když byli hotovi, přejížděl přes jejich pozice šedesátitunovým tigerem, pásy vířil obrovské gejzíry hlíny a sněhu, až mladí vojáci ve svých okopech hystericky naříkali a strachy si znečistili oděv. Během jediného týdne se sturmbannführer Josef Harsch stal nejnenáviděnějším člověkem v úderném oddílu SS Wotan.

Oberscharführeru Schulzemu, nejstaršímu poddůstojníkovi jednotky, se znechutil hned prvního dne po svém příjezdu. Právě si dopřával ranní přestávku a pohodlně usazen na důstojnické latríně s rozepnutou blůzou třímal v jedné ruce hrnek horkého negřího potu a v druhé potrhaný francouzský pornografický časopis, když tam nový důstojník panovačně nakráčel a bojoval s poklopcem. Hladovec Sepp, který seděl ve vedlejším boxu a hltal poslední párek, vyskočil do pozoru a rozedrané civilní kalhoty mu spadly ke kostnatým kotníkům.

„Pozor, přichází důstojník!“ vyhrkl se svým úsměvným belgickým přízvukem.

Velký Hamburčan pomalu vzhlédl od dvojice nakrátko ostříhaných francouzských dam mezi čtyřicítkou a padesátkou, které si navzájem prováděly cosi nepříjemného. Ležérně pozvedl mozolnatou pěst k čelu.

Sturmbannführer Harsch se vzteky dusil. Vytahoval krk z těsného límce jako přiškrcený pštros a ječel: „Jak se opovažujete! Salutovat, zatímco tady sedíte a... serete, se sprostým časopisem v tlapě!“ Hlas mu hystericky přeskakoval a Hladovec Sepp, který se za jeho zády rozpustile šklebil, se bál, že ho každou chvíli raní mrtvice. „A navíc na důstojnickém záchodě!“

Schulzem to nepohnulo. Na oficírské vyskakování byl expert, za pět let ho zažil až až.

„Netušil jsem, že je to důstojnický záchod, sturmbannführere,“ řekl omluvně. „Můžou za to moje oči. Důsledek starýho zranění, víte. Dneska si musím hledat cestu pomocí frňáku.“ Na vysvětlenou se dotkl svého zarudlého opileckého nosu. „Jsem slepej jako netopejr. Kde jsem, poznám jenom podle smradu. A důstojnický hovna asi smrdí stejně jako hovna obyčejných...“

„Zavřete tu svou drzou nevymáchanou hubu!“ vybuchl Harsch. „Teď okamžitě vstaňte, zapněte si blůzu a pořádně zasalutujte!“

Schulze se nepohnul.

„Co je s váma, člověče?“

„Nemůžu se hnout,“ odvětil Schulze zlehka.

„Cože? Co to má krucinál znamenat, nemůžu se hnout?“ zaburácel Harsch, zatímco Hladovec Sepp za ním si strčil kostnatou ruku do pusy, aby se hlasitě nerozesmál.

A právě v tu chvíli se ve dveřích na latrínu objevil obersturmbannführer von Dodenburg. Okamžitě si dal dohromady, co se děje. Zapudil okamžité nutkání k smíchu a přísně vyštěkl: „Schulze, oblékněte se a postavte se do pozoru, když mluvíte s důstojníkem.“

Schulze se rychle upravil a spolu s dokonalým pozdravem předvedl Harschovi široká prsa plná vyznamenání. Von Dodenburg souhlasně přikývl.

„V pořádku, můžete jít – a tohohle strašáka vezměte s sebou,“ ukázal na Belgičana, „než se mi zauzlujou střeva.“

Počkal, až se vzdálí, a pak se otočil k Harschovi.

„Drobná rada, sturmbannführere. Tohle není prapor berlínské gardy. Toto je Wotan a jsme na frontě. Zkušení staří poddůstojníci jako Schulze tady mají cenu tuctu sturmbannführerů – nebo obersturmbannführerů, když jsme u toho.“ Usmál se, ale Harsch se tvářil pořád stejně upjatě. Von Dodenburg netrpělivě pokrčil rameny. „Chovejte se prosím k poddůstojníkům podle toho.“

Koniec ukážky

Table of Contents

copyright

titul

Kladivo bohů

JEDNA

Poslední ofenziva

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3