.

Ukážka z elektronickej knihy

The Bielski Brothers

Autor děkuje Ústavu pro dějiny židovstva (Institute for Jewish Research) YIVO za svolení citovat z jidiš psané autobiografie Tuvji Bělského a nakladatelství University of Chicago Press za svolení citovat z knihy Roberta Poguea Harrisona Forests: The Shadow of Civilization.

Vydáno ve spolupráci s HarperCollins Publishers.

Copyright © Peter Duffy, 2003

Translation © Martin Nový, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN epub 978-80-7462-721-7

ISBN mobi 978-80-7462-732-3

.

Mé matce a mému otci

„Les byl pro nás cosi jako důvěrný přítel. Když bylo nejhůř, mohli jsme zmizet mezi stromy.“

Tuvja Bělskij,

z nepublikovaných pamětí, 1955

„… Lesy představovaly vnější svět, opak domova. Žili v nich vyděděnci, blázni, zamilovaní, zbojníci, poustevníci, svatí, malomocní, partyzáni, uprchlíci, ztroskotanci, pronásledovaní a divoši. Pro takové jinde nebylo místo. Jestliže stáli mimo zákon i společnost, zbýval jim jen les. Avšak les byl děsivě nevyzpytatelné útočiště. Tomu, kdo je přijal, nedovolilo nadlouho zůstat člověkem; mohl se stát jen něčím víc, nebo klesnout níž.“

Robert Pogue Harrison,

z knihy Lesy: stín civilizace, 1992

„Ve srovnání s ghetty jsme si připadali jako v nebi. Uprostřed lesů jsme byli volní. Co dalšího k tomu říct? Měli jsme svobodu.“

Charles Bedzow

PROLOG

„Až umřu, budu slavný.“

Tuvja Bělskij

Třem mužům, bratrům, se podařilo během druhé světové války zachránit stejné množství Židů jako Oskarovi Schindlerovi a současně vytvořit dobře organizovanou partyzánskou skupinu, která zabila stovky nepřátelských vojáků, téměř tolik, kolik jich připravili o život židovští povstalci z varšavského ghetta. Jmenovali se Tuvja, Asael a Zus Bělští. Pro dvanáct set Židů, kteří v červenci 1944 vyšli z běloruských lesů, a pro generace jejich potomků se tito bratři stali legendami, uctívanými hrdiny. Trojici hrdinů však obklopovalo mnoho dalších mužů i žen, tvořících dohromady největší a nejúspěšnější židovskou partyzánskou a záchrannou organizaci v období války. Mnoho neoslavovaných bezejmenných, jež pamětní desky nepřipomínají a o jejichž činech se i po šedesáti letech můžeme dozvědět jen z několika málo knih.

Na příběh Bělských a jejich skupiny jsem narazil zcela náhodně při běžném hledání na internetu. Zachycená zmínka o jakýchsi „lesních Židech“ ihned vzbudila mou zvědavost, jež mě záhy vyslala na badatelskou pouť trvající tři roky. Pouť, během níž jsem poznal některé z těch, jimž bylo dáno uniknout nacistickému vyhlazení, a vyslechl jejich pozoruhodné osudy, leckdy jen několik měsíců, či dokonce týdnů předtím, než opustili tento svět.

Z řady rozhovorů s nimi mně postupně vyplynul obraz života v lesích dnešního západního Běloruska, které Bělským poskytly útočiště před Němci. Dozvěděl jsem se o vesnici, již tam zbudovali, tvořené primitivními obydlími a dílnami. Nakonec jsem 27. června 2001 v doprovodu Leokadie Lankovičové[*] stanul na okraji největšího z oněch lesů, a dostal tak příležitost si představit, jaký život to asi musel být.

Nezasvěcenému pohled na Nalibocký les[**] nic zvláštního neodhaluje. Nepůsobí, že by byl svědkem něčeho výjimečného; vypadá jako každý jiný les kdekoli jinde. Přesto opak je pravdou, mezi jeho borovicemi a jedlemi došlo ke skutečně mimořádným projevům odvahy a vynalézavosti.

Když sem Bělského skupina v létě roku 1943 přišla, čítala již ohromujících osm set Židů. O více než rok dříve bratři vybudovali nedaleko od svého domova lesní základnu, na niž se uchýlili jejich četní příbuzní. Tuvja, nejstarší a nejmoudřejší z bratrů, trval na tom, že skupina bude otevřená všem Židům, bez ohledu na věk, pohlaví, zdravotní stav a schopnost bojovat. „Raději zachráním jednu starou židovskou ženu, než abych zabil deset německých vojáků,“ bylo jeho heslo. Pozvolna se tedy přidávali další a další, často obyvatelé židovských ghett, zachránění Bělskými. Stále větší uskupení bojovníků a uprchlíků se pak přesouvalo z lesa do lesa, vždy o krok napřed před Němci.

V srpnu 1943 poslal Hitler do těchto lesů své nejbrutálnější hrdlořezy, kteří měli za úkol Bělské a jejich skupinu do posledního vyhladit. V zoufalém boji o přežití vedli bratři osm set následovníků kilometry bažin za ustavičného doprovodu svistotu kulek a řevu nepřátel. Nakonec dospěli na izolovaný ostrov v samém srdci velkého lesa, kde zůstali v tichosti a bez jídla, dokud nacisté svůj hon na ně nevzdali. Jako zázrakem při dramatickém a bez nadsázky heroickém úniku nikoho neztratili.

Poté trojice bratrů našla bezpečné, suché místo, na němž založili malé lesní městečko. Mělo svou obytnou i tovární čtvrť s dílnami krejčích, ševců, švadlen a tesařů, svou školu pro šedesát dětí, hlavní ulici a náměstí, divadlo a koncertní pódium, jakož i synagogu, dělící se o prostor s koželužnou. A ve výčtu statků nesmí scházet ani velké stádo krav a koní. Vyčerpaným Židům, kteří útěkem z ghett a pracovních táborů o vlásek unikli smrti, osada v lese připadala jako výjev z jiného světa. Byla to úžasná oáza svobody uprostřed nacisty okupované Evropy.

Paní Lankovičová, moje polská průvodkyně, oplývající nakažlivým smíchem a neúnavnou hovorností, mi slíbila, že mě zavede na místo, kde lesní městečko stálo. A skutečně, po delším kodrcání do hloubky lesa pokynula řidiči terénního vozu, aby zastavil. „Tady to bylo,“ řekla jistě, čiperně vystoupila z auta a ukázala ke stromům lemujícím cestu.

Zapomněla na svůj vysoký věk a energicky k nim vykročila, jako by vzpomínkami rázem omládla. Nehledě na hustý podrost rychle došla k prohlubni naplněné dešťovou vodou, jakých bylo v lese plno, a opět sebejistě prohlásila: „Tady stála jedna z jejich zemljanek.“ Prodírala se dále skrz clonu svěšených větví, občas se zastavila, aby si utrhla nějaký z lesních plodů a ukázala na další stopy po obydlích židovských partyzánů. „Když jsem se tu poprvé ocitla, zastavily mě hlídky a nedovolily mi vstoupit do tábora,“ vyprávěla. „Řekla jsem jim, že chci vidět svou kamarádku Sulju. Někoho pro ni poslaly a teprve pak mě pustily dál. Bylo to tu nádherné, připadala jsem si jako v malém Minsku.“

Pokoušel jsem se představit si, jak tyto lesy vypadaly před více než půlstoletím. Jaké bylo vařit v kuchyni, jíž vládl přísně vyhlížející muž v ustavičně zakrvavené zástěře, divoce přebíhající mezi řadou hrnců, v nichž míchal dlouhou dřevěnou vařečkou? O čem si povídali obyvatelé v každé z dřevem zastřešených zemljanek, kteří často pocházeli ze stejné vsi či je spojovalo stejné řemeslo? A jak vůbec dokázal zbrojíř, jehož údery kladivem se mezi stromy rozléhaly od rána do večera, opravovat v primitivních podmínkách již takřka nepoužitelné pušky posbírané po okolí? Stopy partyzánského osídlení a čilého ruchu během těch dlouhých let pozvolna zakryla vegetace, nezbývalo než použít imaginaci podpořenou detailním vyprávěním pamětníků.

Stejně jako partyzánská osada vytratili se po válce i bratři Bělští. Asael vstoupil do Rudé armády a padl na frontě ve Východním Prusku sedm měsíců po odchodu z lesa. Tuvja a Zus přesídlili do Izraele, kde vystřídali řadu manuálních zaměstnání. V polovině padesátých let již oba přebývali ve středostavovské části newyorského Brooklynu se svými rodinami, s manželkami, které poznali během bojů s Němci. Zusovi se vedlo vcelku dobře, stal se majitelem malé spediční firmy a taxislužby, zatímco Tuvja, oslavovaný partyzánský velitel, sedlající bílého koně, se probíjel životem hůře. Jezdil s dodávkou a nebylo pro něj snadné rodinu uživit. Zemřel v roce 1987, jeho bratr Zus jej přežil o osm let. Svou válečnou slávu si do zámoří neodvezli, žili zde jako obyčejní přistěhovalci snažící se dětem zajistit dobrou budoucnost.

Při odkrývání dávno zapomenutých osudů Bělských jsem měl štěstí na spoustu sdílných pamětníků. Hovořil jsem s vdovami, hrdými strážkyněmi jejich památky, se čtvrtým z bratrů Aronem (Bělským) Bellem, tehdy odvážným dvanáctiletým průzkumníkem, a s více než padesáti přeživšími členy skupiny. Pátral jsem po každém dokumentu, vzpomínce a fotografii, jež se k ní vztahovaly. Oslovil jsem také bývalé nežidovské partyzány i vesničany, kteří bratry znali, ať už k nim chovali přízeň či odpor. Podařilo se mi navíc objevit obsáhlý rukopis sepsaný Tuvjou Bělským, o němž jeho vlastní rodina neměla tušení a jenž nikdy nebyl přeložen do angličtiny.

Cesta po stopách bratrů Bělských byla vpravdě napínavé dobrodružství, jež mě proměnilo z nezasvěceného cizince v člena společenství výjimečných lidí, s nimiž jsem navázal silné osobní pouto. Proto když pak došli ke svému nevyhnutelnému konci, cítil jsem velký smutek. Nikoli snad kvůli jedinečnému svědectví, jehož byli nositeli, nýbrž proto, že jsem v nich ztratil skvělé přátele.

Dostalo se mi – možná trochu nezasloužené – cti spatřit místo největšího vítězství bratří Bělských a jeden z nejposvátnějších pomníků druhé světové války. Když jsem zavřel oči a zaposlouchal se do vyprávění pamětníků, viděl jsem lesní osadu zaplněnou lidmi, jež nebyla symbolem smrti Židů, ale naopak jejich života. Místo, které si mnozí z nich zvykli nazývat Jeruzalém.

** Při přepisu jmen Židů, jež autor zmiňuje ve spojení s Bělskými (neboli Bielskými), jsem s ohledem na dobu a místo v zásadě vycházel z jejich ruské podoby. V případě těch, kteří po válce přesídlili do zámoří a jméno si pozměnili, uvádím při první zmínce obě podoby a poté podle kontextu buď jednu, či druhou podobu jména. Poznámka překladatele.

** V polštině, běloruštině, ruštině a ukrajinštině pušča (respektiv puszcza, tedy rozsáhlý, hustý les, prales. Poznámka autora.

PRVNÍ KAPITOLA

OD CARA K VŮDCI

Koncem devatenáctého století se Eliševa a Zusja Bělští, prarodiče Tuvji, Asaela a Zuse, usadili na kousku půdy ve vesničce Stankeviči v Bělorusku, jež v té době bylo součástí carského Ruska. Spíše než vesnice to byl shluk asi tuctu dřevěných domků na kopci v jednom z nejchudších a nejzaostalejších koutů Evropy. Stavení Bělských stálo stranou od ostatních, nížeji ve svahu a na opačném břehu malého jezera, napájeného říčkou. Poloha domu, k němuž přináležel vodní mlýn a dvě stáje, přesně odpovídala separovanému postavení rodiny ve vesnici: Bělští zde byli jediní Židé.

Půdu, kterou obhospodařovali, jim propachtoval zkrachovalý polský aristokrat se zálibou v pití a hazardu. Nedlouho poté, co do vsi přijeli se skrovným majetkem na voze taženém koněm, otevřel si Zusja spolu se svým nejmladším synem Davidem mlynářskou živnost.

Ostatní potomci Eliševy a Zusji byli v té době již v manželském stavu a usazeni ve městech, stojících uvnitř vyhrazeného prostoru, takzvaného Pásu osídlení, táhnoucího se od Baltského k Černému moři, v němž car nařídil všem Židům[***] pod svou vládou žít. Vyznavači židovské víry byli v tomto obrovském ghettu terčem diskriminace, nucení se podřizovat neustále se měnícím carským výnosům. Platili vysoké daně, nesměli používat jidiš, svůj jazyk, na veřejnosti a měli rovněž zákaz ucházet se i o ten nejnižší post ve státní správě. Carské restrikce ztěžovaly život Židům i na venkově, ale to Eliševu a Zusju, kteří přirozeně tíhli k půdě, stejně k přestěhování do města nepřimělo.

Nedlouho poté, co rodina přibyla do Stankevičů, car vydal další protižidovské výnosy včetně nařízení, zakazující Židům kupovat, prodávat, spravovat či pronajímat venkovské nemovitosti. Stárnoucí manželský pár tento výnos značně rozrušil, začali se obávat, že budou ze svého domova vyhnáni.

Jejich syn David se s tím však nemínil smířit. Prokázal nezlomnost a odolnost, bez nichž koneckonců nebylo možné pod carskou antisemitskou vládou přežít, a našel způsob, jak rodinu ve Stankevičích udržet. S jedním ze sousedů, Polákem jménem Kušel****, se dohodl, že dům a půdu na něj převede. Nový majitel neměl nic proti pouhému papírovému vlastnictví, a tak Bělští mohli dál vést svou živnost. Napětí a strach z nejisté budoucnosti se však podepsala na Eliševině zdraví. David stále častěji nemocnou matku vodil k různým lékařům, ale žádný jí nedokázal pomoci. Zemřela v nemocnici v litevském Vilniusu.

Na přelomu devatenáctého a dvacátého století se David rozhodl osamostatnit a založit vlastní rodinu. Vzal si Bejlu Mendělavičovou, dceru hokynáře z nedalekých Petrevičů. K otcově radosti převzal jeho živnost a stal se také mlynářem. Zusja, spokojený z příchodu nového pokolení, zemřel v roce 1912. Bejla přivedla na svět čtyři děti: Velvela, Tuvju, Tajbe a Asaela; páté – chlapec – bylo v té době na cestě. Na počest Davidova otce pak dostalo jméno Zusja, říkalo se mu také Zissel nebo Zus.

Děti se narodily do prosté rolnické rodiny, dlouho před zavedením elektřiny a vodovodu. Jejich Bělorusko, po staletí střídavě ovládané svými většími sousedy Ruskem, Polskem a Litvou, byl svět jednoduchých dřevěných domků s doškovými střechami, v němž nejcennější majetek představoval kůň a povoz. Jak roky ubíhaly, počet chovaných domácích zvířat rostl. Kromě několika koňů rodina chovala krávy a ovce; byla soběstačná, všechno jídlo na stole pocházelo z vlastních zdrojů. Rodiče obývali jednu místnost, děti se dělily o zbylý prostor. Obvykle jich několik spalo v jedné posteli, jen v létě, unavené po dlouhém pracovním dni, si ustlaly na slámě ve stodole.

Úroveň vzdělání byla u každého z dětí jiná, většinou však v náboženské i světské škole příliš daleko nedošly. David někdy najal domácího učitele, jindy dítě poslal k příbuzným do Novogrudoku, nejbližšího města s početnou židovskou populací, aby docházelo do tamních škol. Nejbližší synagoga stála také v tomto městě, vzdáleném od Stankevičů patnáct kilometrů. Povozem trvala cesta tři hodiny, což Bělským značně ztěžovalo pravidelné návštěvy bohoslužby. Našli proto schůdnější řešení: o šabatu a dalších svátcích začali docházet do domu Dzencelských (Dziencielských) ve dva kilometry vzdálené vsi Bolšaja Izva, jenž se stal jejich stánkem božím. Stejně jako Bělští provozovali Dzencelští mlýn a byli jedinou židovskou rodinou v obci.

Čas od času se David ujal vedení modlitby a četl ze svitku Tóry, který vlastnili jeho hostitelé. Neoplýval velkým vzděláním, ale měl melodický hlas a cit pro svaté texty.

Děti postupně ovládly všechny místní jazyky – běloruštinu, ruštinu a polštinu –, jimiž hovořily zcela plynně, což se o většině běloruských Židů žijících ve městech říci nedalo. Vděčily za to Davidově živnosti, jež vyžadovala ustavičný kontakt se sousedy, pravoslavnými Bělorusy a katolickými Poláky. Vědom si toho, že on a jeho rodina jsou izolovaní Židé, žijící v době, k níž násilný antisemitismus běžně patřil, vypěstoval si smířlivou povahu, jež mu velela důsledně se vyhýbat konfrontaci.

Když se například objevili carští úředníci s obviněním, že Bělští obhospodařují půdu v rozporu s carským nařízením, David a Bejla je pozvali ke svému stolu. Nabídli hostům jídlo a napájeli je alkoholem tak dlouho, dokud opilí zase nevyklopýtali ven a neodjeli z vesnice, aniž by sepsali patřičnou úřední zprávu. A když k nim jindy vtrhli bandité a dožadovali se peněz a majetku, zachovali se manželé docela stejně. Vlídně je vyzvali, aby usedli ke stolu, a postavili na něj pár lahví své nejlepší vodky…

Ne, David Bělskij nebyl bojovník.

Během prvního roku první světové války, kdy Davidovi chlapci stále ještě neměli věk na to, aby byli odvedeni do carské armády, se Rusko muselo postavit vpádu německých vojsk. Pro obyvatele kraje, v němž Bělští žili, to byla předzvěst začátek příštích šesti bouřlivých let. Agresor, jako mnozí před ním, zvolil nejkratší cestu k ruské metropoli, tedy přímo středem Běloruska. A tak se oblast okolo Stankevičů v roce 1915 během německé letní ofenzivy proměnila v okupační zónu.

Brzy se ukázalo, že Němci nebudou vůči židovské populaci tak tvrdí jako Romanovci. Nejen, že zrušili platnost antisemitských nařízení cara Mikuláše II., který vykázal okolo půl milionu Židů z jejich půdy, protože měl pochybnosti o jejich poddanské věrnosti, ale dokonce přišli s proklamací přátelství.

Nedaleko domu Bělských si skupina německých vojáků v opuštěném velkém stavení zřídila předsunuté stanoviště. Sotva desetiletý Tuvja se s nimi rychle spřátelil a každý den chodil za nimi, místo aby trávil čas nezáživným učením. Němci, potěšeni jeho zájmem, mu dávali cigarety pro otce a někdy i kousek čerstvé zvěřiny. „Neptal jsem se, jestli to bylo nebo nebylo košer,“ vzpomínal později, „byla prostě válka.“ Navštěvoval vojáky po celé dva roky, dost dlouho na to, aby se naučil velmi dobře německy.

Velká válka***** vnesla do Ruska masový rozklad a bídu. Dělníci sotva přežívali z ubohých mezd, vojáci utíkali před krvavou lázní na frontě a rolníci stěží uživili sami sebe. Zima roku 1916, jedna z nejkrutějších v ruské historii, celkovou mizérii jen posílila. Navzdory situaci se dokázali Bělští díky svému mlýnu vyhnout strádání, protože lidé mouku stále potřebovali. A často jim platili tím jediným, co vlastnili: pšenicí, žitem nebo kukuřicí. Proto také rodina stále měla co jíst, ať se dělo cokoli.

Bída, jež rozlehlé impérium tvrdě zasáhla, nakonec vedla k občanským nepokojům, vystupňovaným až k revoluci. V únoru 1917 car abdikoval, moc převzala Prozatímní vláda, slibující demokratické reformy.****** Nevedla si však o mnoho lépe než car. Ještě v témže roce, dvacátého pátého října (sedmého listopadu), nestabilní vládu svrhli bolševici, vedení sedmačtyřicetiletým Vladimirem Iljičem Uljanovem, jenž přijal nové příjmení Lenin a který využil dramatických změn k nastolení jím vysněné diktatury proletariátu.

Bolševici, neochotní pokračovat ve válce, požádali Německo o příměří. Žádost vyústila v Brestlitevský mír, smlouvu podepsanou 3. března 1918. Výměnou za mír se Lenin vzdal značné části území bývalé monarchie včetně Běloruska, jež dostala do správy Němci kontrolovaná polská vláda. V nové situaci viděli příležitost političtí vůdci v Minsku, kteří se rozhodli smlouvu ignorovat, a 25. března 1918 vyhlásili „svobodný a nezávislý stát“. Historicky první státní útvar Bělorusů však neměl dlouhého trvání. Poté, co mocnosti Dohody na podzim téhož roku přiměly Německo uznat porážku, odvolal Lenin platnost Brestlitevského míru a nezávislost Běloruska odmítl. Vytvořil z něj Běloruskou sovětskou socialistickou republiku a v lednu 1919 ji začlenil do nově se rodícího nástupce carského Ruska, Sovětského svazu.

„Ne tak rychle,“ říkali nesouhlasně Poláci, kteří na troskách předválečného uspořádání začali po více než sto letech znovu budovat svůj stát. „Opilí vínem svobody“, jak se vyjádřil jeden státník, zatoužili na východě po Bělorusku, Litvě, Haliči a Ukrajině, tedy územích, jež před staletími náležela Polsku. Bělorusko dlouho bývalo domovem bohatých polských vlastníků půdy, majetné šlechty v chudé zemi, a ta chtěla chtěla svá panství zpět.

Pod velením maršála Józefa Piłsudského, který strávil závěr první světové války v německém vězení, protože odmítl přísahat věrnost císaři, polská vojska vstoupila v roce 1919 a na začátku roku 1920 do Běloruska a části Litvy. Obsazení obou území jim nečinilo větší potíže, jelikož Rudá armáda byla zaměstnána občanskou válkou dále na východě. Hlavní město Běloruska Minsk Poláci obsadili v srpnu 1919.

Polsko-sovětská válka se odehrávala v oblastech s velkou židovskou populací. Většina Židů zůstala neutrální, což Poláky popudilo a v několika městech je dovedlo i k rozpoutání pogromů. Bělští rovněž nejevili zájem připojit se k jedné ze stran, a to ani když tvrdé boje začaly zuřit kolem Stankevičů. Na oplátku jim bolševici zkonfiskovali koně a povoz, s čímž se Tuvja nemínil smířit. Rozhodl se získat rodinný majetek zpět a šest týdnů pracoval pro Rusy jako polský tlumočník, dokud se nemohl s koněm a povozem vrátit domů.

Po úspěchu na severu se Piłsudského legie, jak se říkalo jeho vojskům, vydaly na jih a v květnu 1920 dobyly ukrajinský Kyjev. Rudá armáda však mezitím dokonala obrat v občanské válce a uvolnila si ruce pro boj s Poláky. Ti byli brzy nuceni vzdorovat mohutnému protiútoku rudoarmejců, kteří jim dovolili držet Kyjev jen necelý měsíc a během šesti týdnů je zahnali až k branám Varšavy. Lenin si mnul ruce a těšil se na vývoz bolševické revoluce do střední Evropy. Ale Piłsudski ještě nebyl poražen. Jeho přeskupená vojska udeřila na útočící bolševiky z jihu, vnesla do jejich řad chaos, a přinutila tak Lenina usednout k jednacímu stolu. Piłsudského triumf poté vešel do dějin jako „zázrak na Visle“.

Po dlouhých měsících vyjednávání byl 18. března 1921 podepsán Rižský mír. Smlouva přivtělila západní Bělorusko k nově konstituované Druhé polské republice, jejíž součástí se stala i domovská vesnice Bělských.

Byla to zvláštní doba, během níž se Stankeviči zdály být daleko od vší vřavy a dějinných změn. Telegrafní spojení mnohdy nefungovalo ani mezi velkými městy a noviny, které přišly na venkov, obvykle skončily rozřezány na proužky jako cigaretové papírky. Bělští byli od okolního světa izolováni, ale nestěžovali si. Nepotřebovali o něm vědět. Noví vládci se na Židy dívali stejně jako ti předešlí – nevraživě a podezřívavě. Takže vlastně nic nového

V těchto dramatických válečných letech se Davidovi Bělskému podařilo vyvázat z formálního partnerství se svým polským sousedem Kušelem a převést mlýn a pozemek zpět na své jméno. S pomocí manželky a dětí rozšířil živnost a začal dodávat zákazníkům v Novogrudoku a třicet kilometrů vzdálené Lidě. Sousedé uznale pokyvovali hlavami nad jeho přičinlivostí a mnozí z nich považovali Bělské bezmála za místní boháče. Ne že by snad jimi skutečně byli, ale rozhodně se jim dařilo lépe než okolním chudým venkovanům.

„V naší vsi jsme měli také mlýn, ale zdaleka nebyl jako ten jejich,“ vzpomínala Běloruska Marija Něstorová, jež se narodila v roce 1911 a vyrostla nedaleko Stankevičů. „Oni provozovali opravdový mlýn, vědělo se o něm v celém okolí.“

Bejla Bělská, srdečná, upřímná žena, která byla otevřenější a společenštější než její manžel, přiváděla na svět potomky v pravidelném odstupu. Mezi lety 1912 a 1921 porodila další čtyři děti, tři chlapce – z nichž jeden zemřel krátce po narození – a děvčátko, v pořadí druhé.

Starší děti mezitím dospěly do puberty. Nejstarší Velvel se projevoval jako vážný mladík ponořený do studia, zatímco Tuvja, narozený v roce 1906, měl mnohem dobrodružnější a bojovnější povahu. Na rozdíl od svého otce nebyl ochoten mávnout rukou nad urážkami ze strany hrubých venkovanů, libujících si v napadání a trýznění těch, kteří odkryli jakoukoli slabost.

Když nějací místní sedláci ukradli Bělským část uskladněného sena, nebojácný Tuvja šel za nimi a dožadoval se jeho navrácení. „Běž domů,“ odpověděl jeden ze sedláků, „nebo ti dáme co proto.“

Dospívající chlapec se vrátil domů, rozzlobený a ponížený. „Byl jsem sám a nechtěl jsem ztropit rozruch,“ vysvětloval Velvelovi, co se přihodilo. Jeho starší bratr jen pokrčil rameny, ne tak ale Asael a Zus, první o dva roky, druhý o šest let mladší než Tuvja. Všechny tři chování sousedů notně dopálilo a byli připraveni si s nimi vyřídit účty.

Vyzbrojili se kosami a vyrazili na válečnou výpravu. Po ostré hádce se zloději se jeden z bratrů po nich ohnal kosou. Minul, částečně proto, že cíl jeho útoku se lekl a uskočil, načež i se svými kumpány utekl.

Později se ukázalo, že sedlák, který měl v pronájmu část půdy Bělských, kradl seno také. A Tuvja opět neváhal ihned zjednat nápravu. Znovu vyzbrojen kosou se postavil pachateli špatného skutku, třímajícímu v rukou tentýž nástroj, a jeho čtyřem společníkům. „Zmiz odsud, nebo tě zabiju!“ křikl na něj sedlák.

Tuvja se však nenechal zastrašit, povalil protivníka na zem a bušil do něho pěstmi.

Čtveřice sedlákových kumpánů stála opodál a jen se smála. „Vida, jeden mladý Židáček si poradil s lumpem, kterého se bála celá vesnice,“ řekl jeden z nich.

Bělští vyhráli, od toho dne se jejich sena nikdo už ani nedotkl. Tuvja si vydobyl pověst zuřivce, jemuž je lepší se klidit z cesty. Byla to první jiskra toho, co později nazval „židovskou hrdostí“.

Koniec ukážky

Table of Contents

PROLOG

PRVNÍ KAPITOLA