.

MORAVSKÉ

NÁRODNÍ

POHÁDKY

Matěj Mikšíček

Ilustrace Zdeňka Strigaro

Jazyková úprava Pavel J. Michele

Ukážka z elektronickej knihy

Text tohoto díla není vázán autorskými právy

Ilustrace © Zdeňka Strigaro, 2014

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2014

ISBN 978-80-7462-759-0

VEVEŘÍ

Myslivci, na lov, na lov!“ ozval se zrána vojvodův hlas, když slunce v hájích a lukách teprve ostýchavě rozprostíralo své zlatavé paprsky. Hrad Špilberk je z poklidného spánku pojednou probuzen k hemživému životu. Na nádvoří se ze všech stran hrnou hejna ozbrojených lovců. Dvořané a zemané i jiní slovutní páni kolem brněnského vojvody, ti všichni zde v malém okamžení pohotově stojí. Ve společnosti Petra Boskovského vyjde vojvoda Konrád ze své komnaty, vsedne na bujného oře a uhání branou ven, do luhů a lesů směrem k Žabovřeskám, a celá družina klopotem cválá za svým pánem.

Konrád, syn knížete Břetislava I., je vášnivým milovníkem lovu. Často rád vyjíždí do nedalekých lesů, hojných na divokou a dravou zvěř. Lesy na půlnoční a západní straně od Brna jsou rozsáhlé a nejen v těch dávných dobách, ale i dnes se v nich zdržuje mnoho jelenů a srnců.

Bylo to roku 1059, kdy mladistvý vojvoda a jeho druhové vesele a rozjařeně cválají přes hory a doly, dál a dále. Družina se rozestoupí napravo i nalevo a metá za vyplašenou divokou zvěří bdělé šípy. Hlahol lesních trub a štěkot chrtů dává rozptýleným lovcům na vědomost, na které straně se mají držet, aby se od sebe příliš daleko neodtrhli a nezabloudili v rozlehlých a pustých lesích.

Hle! Tu z houští vyrazí bujný jelen, zůstane stát a dívá se, zda se může nadít něčeho dobrého od sboru, který se k němu s vojvodou Konrádem v čele blíží. Úprkem se proti němu ženou psi. Konrád bodne koně do slabin, vystřelí smrtící šíp, ale jelen se hbitě otočí, sklopí parohy na záda a uhání pryč.

„Aj, ty jelene, ty musíš býti můj!“ zvolá Konrád a tryskem cválá za ním. Ale husté křoví mu stojí v cestě, proto skočí z koně a za štěkotu psů stíhá jelena v prudkém běhu, jelen bystrým psům určitě jen tak nevyvázne, neboť sám musí zdolávat všeliká křoví. V rychlém pronásledování se k němu Konrád už už blíží, když vtom se jelen, který se octnul na vrchu vysoké stráně, pustí přímo dolů, přeskočí potůček vinoucí se v údolí a v úzkosti se žene vzhůru na protější svah. Rozdráždění psi se horem pádem hrnou za ním.

Konrád nedbá, že už je od ostatních příliš vzdálen, svou kořist nespouští z oka a v rozhárané mladické síle ji čím dál tím prudčeji stíhá. Jelen už dosáhl temene druhého kopce, ale tu vrazí do křoví tak hustého, že je nemůže proniknout, a převalí se nazpět. Než se stihl sebrat a vyrazit na jinou stranou, stojí už Konrád nedaleko. Natáhne mocný luk a bystrý šíp prožene jelenovou komorou: ten v posledním skoku vydá smrtelný ryk a na místě se svalí. „Aj, jelene, jsi můj!“ zvolá Konrád vítězně a začne ohledávat ulovenou kořist.

Chvíli se na jelena radostně dívá, pak Konrád vystoupí vzhůru na nedaleké temeno vrchu a dívá se kolem do krajiny. Slunce už vystoupilo vysoko, vysílá ohnivé paprsky a spaluje žíznivého vévodu, unaveného a upachtěného prudkým pronásledováním jelena. Konrád vejde dále do háje a položí se na trávník do libého stínu a chládku, aby pohověl zemdleným údům. Jeho zrakům se naskytl příjemný pohled. Táhlá stráň vystupuje napravo výš a výše do vysokého kopce, na kterém se říká u třech křížů a kousek od nich stojí vydutý dub, u kterého lidé, které skličuje nějaký neduh či nemoc, zanechávají šaty z churavých údů ve víře, že se dočkají uzdravení. O něco dále se tyčí vrchy porostlé černým stromovím, uprostřed pak z údolí vystupuje příjemný pahrbek, v údolí se žene šumná Svratka, jako by chtěla podrýt kopec.

Pohled na tuto romantickou krajinu, doprovázen jednotvárným šumotem řeky a rozmanitým štěbetáním pernatých obyvatel lesa, zklidňuje tep vojvodova srdce, až Konrád upadá do lehkých mrákot. Ale psi, kteří tu nedaleko slídili po lese, se pojednou dají do silného štěkání, takže Konrád procitne, vyskočí a s napřaženým lukem se bere za bafáním psů, že snad vyslídili nějakého medvěda, kterých tu tenkráte byl dostatek.

Naproti mu však přiběhne pes a poslušně svému pánovi v tlamě přináší chycenou veverku. Konrád přišel dále a viděl nespočetné množství veverek skákat po stromech okolo. Tomu množství sem a tam lezoucích a skákajících zvířátek se nemohl dosti vynadivit a z rozmaru po nich začal metat šípy, až jich několik šťastně srazil z výšin stromů na zem.

Když se takto chvíli bavil, zatroubil na svou loveckou trubku, aby dvořané a myslivci věděli, kde ho mají hledat. Po hlasu trubky se tito jeden po druhém dostavili a tu slyšeli od Konráda, kterak se při pronásledování jelena dostal až na tento skalnatý vrch, jelena ulovil a nyní se náramně baví lovením veverek. V žertu a rozmarnosti začnou i mnozí další lovci střílet šípy po mrštných veverkách: a kdykoli nějakou srazili, pokaždé si z takové kořisti tropili jiné a nové žerty. Mezi jiným povídá Petr Boskovský žertovně vojvodovi: „Obávám se, velkomožný pane, že dnes ty zvířecí obry naše družina domů nedovleče.“ – „Aj! Koně se vskutku budou pod tím nákladem prohýbat!“ odpoví vojvoda Konrád a žert v jeho tváři vystřídá okouzlení – „Není tento kraj vábný a rozkošný? Nestojí toto místo za to, abychom zde postavili zvláštní letohrádek, kde bychom nalezli přístřeší a odpočinek na svých honbách? Pravím, že na tomto milém veveřisku bude stát hrad. Vám zvláště, Petře Boskovský, oznamuji tuto svou vůli. Osobně se postaráte o to, aby tu v krátké lhůtě stál hrad. Hned zítra seberte poddaný lid a s chutí se dejte do práce. Na památku této naší dnešní zábavy a kratochvíle s veverkami budeme ten hrad nazývati Veveří.“

I stalo se. Za dva roky zde stál pevně stavěný, zdmi a ze západní strany též příkopy obehnaný hrad, kam se v letním čase Konrád stěhoval s celým svým dvorem.

ČERVENÁ RŮŽE

Byl bohatý kupec, který měl tři dcery. Jezdíval na trhy do dalekých zemí, kde kupoval i prodával zboží. Jedenkráte, když se zas vydával na cesty, se ptal nejstarší dcery: „Co si žádáš, abych ti přivezl?“ A nejstarší dcera odpověděla, aby jí přivezl krásné šaty, které by byly celé vyšívané zlatem. „A co žádáš, abych přivezl tobě?“ ptal se otec druhé dcery a ta odpověděla, aby jí přivezl skvostné perly a drahé klenoty. I ptal se otec nejmladší dcery: „Co, Johanko, ty chceš, abych ti přivezl?“ A pokorná Johanka odpověděla: „Nic mi není dražšího nad vaši lásku, ale přece bych měla to přání, abyste mi přivezl krásnou červenou růži.“

Otec odjel do dalekých krajů, pro nejstarší dceru koupil ty nejskvostnější šaty, které viděl, byly celé pošité zlatem. Pro druhou dceru koupil klenoty, perly a drahokamy nesmírné hodnoty. Jen pro Johanku ještě neměl červenou růži, protože se obával, že by mu na daleké cestě uvadla, a proto ji chtěl koupit teprve nedaleko domova. Již se přibližoval k domovu, ale růži ještě neměl, a proto se starostlivě rozhlížel, kde by spatřil nějakou zahradu.

Prochází dlouhým, hlubokým lesem a nedaleko cesty vidí krásný zámek a kolem něho rozlehlé zahrady. „Zde dozajista budou růže,“ myslel si a šel přímo do zámku. Vrata byla zavřená, a když chtěl zazvonit, spatřil, že místo rukověti od zvonku visí had. Uchopil hada, zatáhl a zazvonil. Vrata se sama od sebe otevřela, a když vešel do síně, sama od sebe se za ním zase zavřela.

V zámku bylo prázdno, kamkoli vkročil, kamkoli hleděl, nikde ani živé duše. Šel tedy do zahrady a velmi se zaradoval, když viděl množství nejkrásnějších růží. Byly zde růže bílé a červené, tak pěkné, že podobné ještě nikdy nikde neviděl. Vyhlédnul si růži ze všech nejkrásnější a utrhl ji pro Johanku. Ale sotva ji utrhl, ejhle! Tu se přihrne škaredý, huňatý medvěd, doráží na něj, bručí a chrochtá, jako by se na něj zlobil, že mu zde v zahradě ukradl růži. Otec se omlouval, že chtěl své nejmladší dceři přivézt dárek z cesty, ale medvěd sebou škubal a třásl se zlostí a o náhradě nechtěl nic slyšet. A když chtěl kupec odejít ze zámku, medvěd ho nepropustil, takže zde musel chtě nechtě zůstat.

V zámku mohl chodit, kdekoli se mu zlíbilo. Všude spatřoval samé krásné, skvostné a nádherné věci: v jednom pokoji našel lůžka a měkké pohovky, v druhém prostřený stůl, ke kterému když usedl, hned mu služebníci přinášeli vydatná jídla i chutné nápoje. Pranic ho to netěšilo, přeci jen by nejraději byl na svobodě.

Smutný přijde jednoho dne do zahrady a potká tam zase huňatého medvěda. Když jej medvěd viděl truchlivého a sklíčeného, nedorážel na něj, ale přišel klidně blíže a zachrochtal: „Proč jsi tak smutný? Co ti zde schází?“ Kupec odpověděl: „Ach, jak nemám být smutný, když nemůžu ven a jsem tu zavřený jako v žaláři! Smiluj se nade mnou, huňatý medvěde, a pusť mě, ať se můžu vrátit ke svým dětem.“ Ale huňáč mu odpověděl: „To nejde. Leda by ta, pro kterou jsi v zahradě utrhl růži, sama přišla a zůstala tu místo tebe. Chceš-li, pošlu pro ni, aby ti přijela naproti.“ Otci se tak stýskalo po domácích, že nakonec svolil, a medvěd hned dal do skvostného kočáru zapřáhnout šest koní a vyslal své tajné služebníky, aby jeli pro Johanku, nejmladší kupcovu dceru.

Johanka přijela do zámku, padla otci kolem krku a plakala radostí, neboť ho už dlouho neviděla. Medvěd, když viděl její krásu a spanilost, kroutil se a přibližoval se k ní a laskavě chrochtal. Johanka, když slyšela bručení a chroptění a když viděla huňatého, škaredého a střapatého medvěda, strnula strachem a pevně se chytla otce. „Otče, otče!“ – volala. „Nedejte mě, ta divoká šelma mě roztrhá!“ Ale otec dceru konejšil, aby se nebála, že mu medvěd také neublížil, ale že jej přistihl, když pro ni zde v zahradě trhal červenou růži, a nyní ho nechce pustit, jen kdyby ona zůstala v zámku namísto něho. Medvěd se k ní s bručením plížil a po její bílé ruce napřáhl své škaredé tlapy. Dcera se ho k smrti bála, otec ji chlácholil. Medvěd jí řekl, aby tu zůstala jenom čtrnáct dní, a po těch dvou týdnech, může buď zůstat, nebo odjet domů za otcem a sestrami. Rozrušená Johanka se rozloučila s otcem a zůstala v zámku místo něj.

I vodil ji medvěd po celém zámku, prováděl ji po všech pokojích, ukazoval jí všechen nábytek, skvostný porcelán i jiné cennosti. Vše se jí líbilo, ale medvěda se bála. Zavedl a prováděl ji též po veliké zahradě, kde byly nejkrásnější růže a nejrozmanitější květiny. Květy se jí natolik líbily, že skoro zatoužila, aby ta zahrada byla její, ale medvěda se bála.

Uplynulo čtrnáct dní a Johanka chtěla jet za otcem a za sestrami. Medvěd přežalostně bručel, že ho chce opustit, smutně naříkal a velice hořekoval. Johance jí ho bylo líto a slíbila mu, že se zas brzo přijde podívat na ty krásné růže. Smutný medvěd dal do skvostného kočáru zapřáhnout šest koní, dal jí s sebou kočího a tři lokaje a úpěnlivě ji prosil, aby jej zas brzo přijela navštívit. Natrhal jí nejkrásnější růže a dal Johanku odvézt k otci a sestrám.

Ale sestry se jí smály: „Hle! Hle, urozená paní! Jezdí si v kočáru se šesti koňmi, má kočího a tři lokaje a miluje střapatého medvěda! Medvědí výsosti,“ řekla jí uštěpačně starší sestra, „udělej mne u sebe komornou.“ – „A mě,“ dodala nejstarší, „si k sobě vezmi za chůvu, milostivá paní Medvědice!“ Takto se jí obě starší sestry posmívaly.

Když Johanka viděla a slyšela, že ji sestry nenávidějí a jak se jí vysmívají, necítila doma žádnou radost a žádné potěšení. Dala do krásného kočáru zapřáhnout šest koní a odjela s lokaji do překrásné zahrady k střapatému medvědovi, který si tolik naříkal a tolik trpěl, když odjížděla. Radovala se, že bude zase vidět ty krásné růže.

Když přijela na zámek, tu jí naproti přiběhl medvěd, stavěl se na zadní a padal na přední nohy, jako by se jí chtěl klanět, a řval, jako by chtěl výskat, a pořád kolem ní skákal a nevěděl, co všecko má činit, aby vyjádřil, jakou má radost. Ve své neohrabanosti jí však ani trošku neublížil: i když po ní vztáhnul tlapy, vypadalo to, že ji chce vzít za ruku a pohladit, ale nikdy ji nepoškrábal.

Johanka se nejraději procházela po zahradě mezi růžemi a květy. Když bylo poledne a chtěla se najíst, šla jenom do zámku, sedla si za stůl a hned jí služebníci přinášeli jídla a všeliké vzácné pochoutky. Na co jen pomyslela, všeho byla hojnost. Večer také, nač pomyslela, bylo na stole. Ráno, jakmile se probudila, vešly do ložnice krásné panny, každá nesla jiné hedvábné šaty a ptaly se, do kterých by se paní chtěla obléci. Oblékaly ji jako nějakou paní, jako nějakou královnu, takže se Johanka nemohla dosti nadivit, proč se jí dostávalo takové cti v zámku, kde kromě medvěda po celý den nebyla ani živá duše.

I optala se jednou medvěda, aby jí pověděl, komu ten neobyčejně krásný zámek patří, čí je ta pěkná zahrada a služky a služebníci? Medvěd řekl: „To všecko, co jsi viděla, a ještě mnohem více, to všecko náleží mně samému, protože nejsem medvěd, ale zakletý princ. Ty mě můžeš z mého trápení vysvobodit. Nelekej se, ctnostná dívčino, až uslyšíš cenu, která mě této hnusné podoby může zbavit. ‚Jenom tenkráte můžeš býti vysvobozen‘ – tak zní ta kletba – ‚když tě jako medvěda políbí panna nevinná.‘ Ó, dívko bez poskvrny, nelekej se mojí hnusné podoby, smiluj se a setři ze mne tu nemilosrdnou kletbu.“ Johanka se děsila, když slyšela, že má políbit škaredého medvěda, ale medvěd ji prosil tak dlouho, až dívka plna strachu a bázně nakonec jeho medvědí tlamu vskutku políbila.

A v tom okamžení, když se její rty dotkly medvědí tlamy, před ní stál mládenec sličné postavy, tak krásný, že si ani v nejsmělejších myšlenkách neuměla pěknějšího muže představit. Johanka před ním stála a červenala se, ale spanilý princ padnul na kolena a děkoval Johance, že jej vysvobodila, líbal jí ruce a celou ji objímal.

V zámku nyní nastal docela jiný život: slavnosti a hostiny a každý mluvil jenom o krásném princi, že bude mít svatbu s nejspanilejší dívkou pod sluncem. Zdaleka zeširoka se k nastávajícím radovánkám sjížděli hosté. Princ poslal kočáry také pro Johančina otce a sestry. Pyšné sestry se už těšily, až se budou chlubit, že byly na princově svatbě. Když přijeli až k zámku a vylézali z kočárů, přišli jim princ s nevěstou naproti, princ otci děkoval a požádal jej o Johančinu ruku. Laskavě uvítal i její sestry. Ale ty Johance její štěstí záviděly, a proto Božím dopuštěním na místě zkameněly.

Princ si vzal Johanku za manželku a Johanka mu potom porodila mnoho krásných princů a princezen. Otec zanechal kupectví a přistěhoval se k nim do královského paláce. Kdykoliv vyjížděli ze zámku, vždycky jim bylo líto závistivých sester, které stály zkamenělé před vraty paláce. A proto se do jejich srdcí nikdy nevloudila zášť a závist, a jestli neumřeli, žijí tam ve štěstí a blaženosti až dodnes.

KLIMEK

Jeden otec měl osm synů. Nejstaršímu dal statek. Ale co měl dát ostatním? „Pojďte se mnou,“ řekl jim, „povím vám, co z koho bude.“ Šel s nimi do lesa. Jeden z nich povídá: „Otče, podívejte! To je krásná jedle, z té by byla pěkná prkna!“ Otec na to řekl: „Ty, synu, budeš truhlářem!“ Druhý povídá: „Otče, podívejte! To je krásný buk, z toho by byly pěkné loukotě!“ Otec na to: „Ty budeš kolářem!“ Třetí řekl: „Otče, podívejte! Z toho dubu by byly pěkné sudy!“ – „Ty budeš bednářem!“ řekl otec. Podobně určil každému synovi nějaké řemeslo. Jenom nejmladší, jemuž říkali Klimek, si dlouho nemohl nic najít. Konečně i on povídá: „Otče, hle! To je krásný hloh, z toho by byla pěkná hůl!“ – „Poslouchej,“ zvolal otec, „z tebe, Klimku, bude lapka.“ – „No, když lapka, tak lapka,“ odpověděl Klimek, „dejte mi nůž, uříznu si hůl a budu si hledat kamarády.“ Uříznul si hůl a šel do lesů, že se dá k loupežníkům.

Hledal a ještě téže noci jich jedenáct objevil. „Co jste zač?“ tázal se jich. Ale loupežníci mu nechtěli nic říci. „Nejste vy lapkové?“ tázal se dále. „Já se mám také stát loupežníkem, a proto hledám sobě rovné. Přijměte mě do vašeho spolku!“ Přijali ho, ale za učedníka, a řekli mu: „Zůstaneš učedníkem, dokavad se neosvědčíš a nevyvedeš tři kousky.“

Druhého dne viděli loupežníci řezníka, jak po cestě žene tele, a řekli Klimkovi: „Vezmeš-li tomu řezníkovi tamhle to tele, aby nevěděl, budeš mít jeden kousek odbytý. Když mu vezmeš i opasek, tak aby si ničeho nevšiml, budeš mít i druhý kousek. Tamhle na poli orá sedlák. Vezmeš-li mu vola, tak aby nic nezpozoroval, budeme mít pečeni. Za peníze z řezníkova opasku koupíme víno, budeme hodovat a ty budeš vyučen loupežnickému řemeslu.“ Klimek na to: „Postarám se o to. Dejte mi jenom starou pochvu a nový kord!“ Dali mu to a Klimek odešel.

Nadešel řezníkovi a na cestu mu hodil starou pochvu. Šel kus dále a na cestu na něj políčil nový kord. Když řezník s teletem přišel k staré pochvě, řekl: „Co s tebou? Kdybys měla aspoň kord!“ Kopl do pochvy a hnal dál. Když hned poté narazil na kord, řekl: „Přece jen bude ta stará pochva k něčemu dobrá!“ Uvázal tele ke stromu a vrátil se pro pochvu. Mezitím však přiskočil Klimek a zatáhl tele do houští. Uřízl mu hlavu, běžel a schoval se s ní do rybníka do rákosí. Řezník se vrátil a koukal, kam se jenom to tele podělo? Klimek začal v rákosí bečet jako tele. Řezník šel za bečením až k rybníku, a když viděl, že se v rákosí hýbe telecí hlava, a slyšel bečení, řekl: „Zatracené tele, ono se mi odvázalo a uteklo do rybníka.“ Klimka ovšem nebylo vidět, neboť se celý schoval pod vodu. Řezník si zul boty, odhodil opasek s penězi, svlékl se a vydal se do rybníka pro tele. Klimek zatím pustil hlavu, vylezl z vody, vzal řezníkův opasek a utekl ke kamarádům i s teletem a s opaskem. Tak měl vyvedeny už dva kousky. Jak ale nyní na sedláka?

Přišel k poli a pozoroval ho. Sedlákovi vypadl z pluhu klínek a ztratil se. Nechal voly stát a odběhl si uříznout nový klínek. Klimek zatím přiskočil, uřízl jednomu volovi ocas, strčil ho druhému do huby a prvního odehnal. Honem vylezl na strom a z plna hrdla křičel: „To je ale podivná věc! To je divná věc!“ Sedlák to slyší, přiběhne a ptá se: „Co je podivná věc?“ Klimek odpověděl: „Tamhle sežral jeden vůl druhého! To snad ještě svět neviděl!“ Sedlák jde a vidí, že vskutku první vůl sežral druhého, neboť mu ještě z tlamy vykukoval ocas. Milý sedlák popadl prut a vola bil, seč mohl, a hnal ho až domů. „Proč toho vola tak biješ?“ ptala se rozzlobeného muže žena. Sedlák odpověděl: „Jak ho nemám bít? Jenom se podívej, ta mrcha sežrala toho druhého!“ Selka se dívala a řekla: „Ten má ale dobré zuby! Vždyť mu ten ocas ukousl, jako by ho uřízl!“ A tak zůstalo při tom, že jeden vůl sežral druhého. Klimek přivedl vola kamarádům.

„Dobře sis počínal!“ pochválili ho. „Budeme hodovat!“ Zabili vola, nadělali klobás a jelit, vařili a pekli. Nakoupili i spoustu vína a piva. Když však jedli a pili, dávali Klimkovi polévku s chlebem, i když sami jedli polévku s nudlemi. Jemu dávali osrdí a jelita, sami ale jedli maso a pečeni. Jemu dali jenom srknout piva, sami však pili lahodné víno. Klimka to mrzelo, ale nic neříkal. Když byli v nejlepším, vyšel Klimek ven a dal se do hrozného křiku: „Lidi, pojďte honem! Tady jsou ty šelmy, co jsem se k nim dal! Pojďte, pochytejte je!“ Loupežníci se ulekli, mysleli, že jsou prozrazeni, a dali se na útěk. Ale Klimek se vrátil, sedl a nechal si chutnat. Jedl pečeni i polévku s nudlemi a pil lahodné víno.

Navečer se loupežníci jeden po druhém trousili do své skrýše. Nalezli Klimka, jak hoduje, a divili se, co to bylo a proč je tak postrašil? Klimek jim odpověděl: „Vy jste pěkné kvítí, sami jste jedli pečeni a pili lahodné víno a mně jste dali jenom pivo a osrdí! Teď si můžete dojíst, co jsem nechal a nechtěl.“ Loupežníci poznali jeho ostrovtipnost a nechali ho být.

Klimek u nich ještě nějaký čas pobyl. Při každé příležitosti však pozoroval, že si mnoho nechávají jen pro sebe a jemu že moc nevěří. Řekl jim napřímo: „Nelíbí se mi mezi vámi. Půjdu a budu sám na sebe.“ A odešel od nich.

Přišel do vesnice, ale nekradl. Prováděl sedlákům žertovné a šelmovské kousky, že se kolikrát váleli smíchem. Jedenkrát se o něm při řízení zmínil rychtář vrchnímu a vrchní zase hraběti.

Hrabě si ho dal zavolat a řekl mu: „Klimku, ty jsi prý takový šprýmař a vyvádíš všelijaké kousky. Pokud mi z konírny odvedeš nejlepšího koně, aby to nikdo neviděl, dostaneš tři sta zlatých.“ – „Postarám se!“ odpověděl Klimek a odešel. Hrabě přikázal štolbovi a všem čeledínům, aby se měli na pozoru.

První dny se Klimek v zámku ani neukázal. Po nějakém čase začal chodit do krčmy, kam chodili i zámečtí pacholci. Slovo dalo slovo, Klimek se s jedním seznámil a chodíval s ním do panské konírny. Tam se seznámil i s druhými. Časem s sebou začal nosit kořalku, aby si zavdali. Kořalky pak nosil čím dál více, až jednou, když si ho už všichni oblíbili, přinesl mnoho kořalky a pobízel je, aby se pořádně napili. Pili, až se všichni opili a usnuli. Tu Klimek, když viděl vhodnou chvíli, svázal štolbovi ruce, na památku ho zaházel koňským trusem, odvázal koně a byl ten tam.

Když se ráno štolba probral a protřel si oči, uviděl, že nejlepší kůň je pryč. Všichni se ulekli, protože se báli hraběte, a šli koně hledat. Ale Klimek už na něm jel přímo k panu hraběti a shrábnul do kapsy vyhraných tři sta zlatých. „Ty, člověče,“ řekl hrabě, „ty bys byl schopen odnést i prostěradlo, na kterém spím!“ – „Postarám se o to!“ řekl Klimek, jako by se už sázel. „Jak?“ divil se hrabě. „Vezmeš prostěradlo z postele, když na něm budu spát?“ – „Ano,“ odvětil Klimek, „postarám se o to.“ – „Dobrá,“ řekl hrabě, „jestli to zvládneš, dostaneš hospodu, pole a tři sta špalků včel.“ – „Postarám se o to,“ řekl Klimek a odešel.

Uplynulo pár dní. Klimek se pomalounku vlichotil k zámecké komorné a začal si s ní známost. Zjistil, že si ráda lízne sladké rosoličky. A tak jí dával příležitost k častějšímu přihnutí, chodil s ní na bály a posílal jí rozličné dary. Brzo to přivedl tak daleko, že ji směl navštěvovat v jejím pokoji.

Dával si pozor, kam komorná schovává klíče od hraběcího pokoje, a když to vyčenichal, přinesl velkou lahev rosolky a pobízel ji, aby se napila. Komorná pila hodně, až na ni přišly dřímoty a usnula. Klimek vzal klíče a tajně otevřel hraběcí pokoj. Hrabě a hraběnka spali. I vylil mezi ně na prostěradlo hrneček hustých kvasnic a schoval se pod postel. Hrabě i hraběnka se probudili, shodili prostěradlo z postele a volali na komornou, aby přinesla nové. Ale než s ním komorná přišla, Klimek už byl s vyhozeným prostěradlem ten tam. „Staré prostěradlo vezmi do prádla, leží na zemi,“ řekl hrabě komorné, když jim dala nové prostěradlo. „Milostpane,“ řekla komorná, „nemohu je najít!“ – „Je na zemi!“ – „Milostpane, není!“ – „Nevím, nevím,“ pravil hrabě, „nebude-li to Klimkovo dílo!“

Ráno Klimek přinesl prostěradlo a se smíchem vypravoval, jak to všechno vykoulel. Hrabě řekl: „Abys nikdy nemusel být špatným člověkem, vezmi si hospodu, pole a tři sta úlů včel a buď živ správně a spravedlivě!“ Tak se z Klimka stal bohatý a moudrý muž.

Stalo se, že se loupežníci dověděli o nynějším Klimkově bohatství, a proto mu vzkázali, že ho někdy poctí svou návštěvou. Že neodejdou jen tak s holýma rukama, to Klimek dobře věděl. Vzkázal jim, aby jen přišli, že se bude těšit, a zatím přemýšlel co a jak. Nejvíce se bál o včely. Udělal si proto tři nové špalky a postavil je mezi ostatní. Jeden nechal prázdný, druhý naplnil kejdou a do třetího vlezl sám. V noci přišli loupežníci a šli především po včelách. Nadzdvihovali úly, jak jsou těžké. Úl s Klimkem se jim zdál být nejtěžší, vzali jej a nesli do lesa. Cestou chtěli ochutnat med a zastavili. Klimek měl u sebe železný háček, chytil prvního za vlasy a pořádně ho zakudlil. „Dej pokoj! Co mě rveš?“ obořil se loupežník na druha. „Já ti nic nedělám,“ odpověděl druhý. Klimek se obrátil a zatahal háčkem i druhého. „No tak,“ spustil nyní druhý, „ty potvoro! Povídáš, že já tě kudlím, a zatím taháš ty mne.“ Začali se hádat, až se chytli a poprali. Mezitím Klimek vylezl nepozorovaně ze špalku a utekl. Když si loupežníci nabili, zase se udobřili a šli, že okusí medu. „Pěkně jsme se nadřeli a hle! Úl je prázdný!“ Odnesli ho nazpátek a vzali jiný těžký a zas ho nesli do lesa. Jeden hned strčil prst do úlu a okusil. „Ten med jaksi smrdí!“ Okusil druhý, okusil i třetí, ale med opravdu dosti zapáchal. Otevřeli úl lépe a spatřili, že tam není ani jedna plástev.

„Na tu lišku musíme jinak!“ řekl mistr loupežníků. Vzali špalek, zanesli ho nazpátek a jakoby nic šli ke Klimkovi do hospody. „Vítám vás, kamarádi! To mě těší, že jste na mne nezapomněli!“ promluvil k nim Klimek. „Jen si poručte, co ráčíte! Co mám, to dám.“ Nanosil jim vína, piva a zvlášť hojně kořalky. Loupežníci pili, až se opili. Klimek přinese ještě další kořalku, nalévá a pobízí, aby pili na šťastné shledání, a oni pili. Klimek pozoroval, že ačkoliv mohou sotva stát na nohou, přece jen se na něj ještě chystají. Chrstnul jim do očí kořalku, popadnul svou hůl z hloží a bil a bil. Ztloukl je, až všichni zůstali ležet. Honem poslal k hraběti pro vojáky. Loupežníci byli pochytáni a odevzdáni právu. Klimek byl potom šťastně a spokojeně živ až do smrti.

Koniec ukážky

Table of Contents

VEVEŘÍ

ČERVENÁ RŮŽE

KLIMEK